Кей Камерън
С този пръстен

Превод от английски: Пенка Стефанова, 1999

chitanka.info

Пролог

Пейс Бракстън беше застанал в задната част на потъналата в рози църква. Погледът му шареше тревожно по събралите се гости, а пръстите му въртяха неспокойно венчалната халка, която винаги носеше в джоба си. Тринадесетгодишното златно колелце беше протрито и издраскано от монетите, но за Пейс това нямаше значение. То бе последното нещо, което изваждаше от джоба си вечер, и първото, което грабваше сутрин — за да го носи не на пръста си, а със себе си; да го носи, докосва и да се сеща за него по милион пъти дневно; да си спомня за всичко, което е имал и загубил. Но сега, докато галеше халката с пръсти, Пейс не мислеше за това, което тя символизираше. Бе твърде зает с търсенето.

Тя трябваше да бъде там.

Близо до олтара последните ноти на любовната песен затихнаха и арфистката се облегна назад. Хората се размърдаха по коравите пейки. Знаеха какво следва. Скоро очакването им бе възнаградено — органът избоботи гърлено и музиката започна.

Всички се обърнаха към вратата като един, но най-нетърпелив от всички бе Пейс. Появиха се шест шаферки, след това момичето с цветята, което изпусна кошницата и се наведе да я вдигне, и накрая малкото момченце с пръстените, което тупкаше несигурно с крачета между редиците, смучеше палец и по всичко личеше, че би предпочело да си играе навън в пясъка. Най-сетне, най-сетне на входа на църквата се появи жената, която очакваха.

От гърдите на най-близо застаналите до красивото младо момиче се изтръгна въздишка. То приличаше на видение, облечено в тежък сатен, дантели в цвят на слонова кост и обсипан с мъниста тюл. В очите на всяка от присъстващите жени се появиха сълзи, а в ума на всеки от мъжете — мисли, за които никога не би си признал. Беше прекрасна.

Пейс нямаше представа коя е.

И пет пари не даваше.

Тя направи крачка напред и двамата с посивелия мъж до нея, който сияеше от бащинска гордост, се погледнаха с обич. Пейс задъвка долната си устна и ги изруга наум. Искаше да се махнат по-бързо, да не му се пречкат. Секунди по-късно дойде отговорът на молитвите му и най-сетне зърна жената, която той бе дошъл да види.

Наведена над крайчеца на булчинския шлейф, тя вдигна тежката коприна и тръсна ръце. Гъсто обсипания с мъниста плат се развя грациозно и булката стъпи на червения килим. Жената се усмихна с очевидно удоволствие.

Пейс стисна юмруци и спомените му го отнесоха далеч в миналото. Сега той чакаше нетърпеливо до олтара. Взетият под наем смокинг бе опънат до пръсване на раменете му, а чуждите обувки го стискаха. За момент наистина усети смъдене по врата от току-що привършилото подстригване и го лъхна миризмата на евтиния афтършейв, който бръснарят беше наплискал на гладките му бузи. Той насочи механично ръка към врата си, но вместо грубата линия от остри косъмчета, пръстите му срещнаха оставената по модата по-дълга коса, в която вече имаше сиви нишки.

Булката продължи по пътеката, но в съзнанието си Пейс виждаше друга млада жена, на прага на зрелостта, с още по-изящна рокля. Момиче с тяло на ангел; момиче, което можеше да съблазни и дявола; момиче с лицето на жената, към която гледаше сега.

Усетила, че нещо не е наред, тя изправи леко гръбнак и плъзна очи по гостите, сякаш търсеше причината за притеснението си. Пейс знаеше, че е почувствала погледа му; беше го насочил към нея с настойчивост, каквато само той можеше да събере, а и бе упражнявал това си умение с години. Именно това качество му бе помогнало да стане такъв, какъвто беше сега — богат, много богат. Когато Пейс Бракстън искаше нещо, той използваше всяко оръжие от арсенала си — законно или не — за да го получи.

А той желаеше Хоуп Макалистър.

Дори повече, отколкото преди тринадесет години.

Погледът й вече беше преминал през половината църква и тя продължи методично с пейките от дясната страна. Докато очакваше неизбежното си разкритие, Пейс я изпиваше с очи като умиращ от жажда човек, който поема вода — малко по малко, след това с големи, лакоми глътки.

Дори в косите й да имаше сиви нишки, те не се забелязваха. Русата коприна, прибрана в моден френски кок на тила й, изглеждаше гладка и светла, както някога. Разреден бретон галеше високото й чело. На ушите й проблясваха обици с огромни сапфири. Макар още да не го бе погледнала, той знаеше, че синевата в очите й ще съперничи на камъните. Беше ги избрал именно по тази причина. Пейс затвори очи за момент. Спомняше си — Господи, дали някога щеше да забрави? — как го бе завладял вълшебният им цвят; ставаха по-светли, когато беше щастлива, потъмняваха с гнева й и пламваха ярко от страст.

Пейс отново насочи поглед към нея, защото знаеше, че това удоволствие скоро ще свърши. Розовият костюм от сурова коприна с големи златни копчета обгръщаше фигурата й и той завидя на плата, задето прилепва така плътно около великолепните й извивки. Даже и преди години тя притежаваше сочно, красиво тяло. Някоя по-малко дисциплинирана жена щеше да напълнее, но не и Хоуп. На тридесет и шест все още беше с фигурата на двадесет и три годишната жена, за която се бе оженил.

Сякаш неспособен да издържа повече на гледката, Пейс наведе очи. Не беше нужно да си представя какво би било да усети това тяло под себе си — знаеше, макар че, Бог да му е на помощ, отчаяно се мъчеше да забрави. Той зажумя, пое си дълбоко дъх и вдигна глава. Тя го гледаше право в очите.

Погледите им се срещнаха и между тях прехвърча искра. Цялото тяло на Пейс, чак до тристадоларовите обувки, се разтърси. Той преглътна мъчително внезапно заседналата в гърлото му буца, но не отмести поглед.

Беше се върнал, за да вземе това, което му принадлежеше.

Първа глава

Приемът за четиристотин от най-богатите и известни личности на Хюстън, дошли да отпразнуват сватбата на един от своите, се проваляше пред очите й, но Хоуп Макалистър и пет пари не даваше.

Зърна с ъгълчето на окото си как главният готвач й прави отчаяни знаци, но извърна поглед. В другия край на бляскавата бална зала огромна ваза с орхидеи се беше наклонила леко към вратата, но Хоуп се преструваше, че не я вижда. Близо до кухненската врата петима сервитьори стояха и си разменяха шеги, вместо да обикалят с чаши шампанско на сребърни подноси. Тя отговаряше за всичко това, но не я бе грижа.

Търсеше него.

Още когато го забеляза в църквата, в гърдите й заседна ледена буца страх. Не можеше да е сбъркала, познаваше лицето му толкова добре, колкото и това, което виждаше всеки ден в огледалото.

Пейс Бракстън.

Превъплъщението на дявола.

Нейният бивш съпруг.

Хоуп приглади коси и огледа тълпата обсипани с бижута и напарфюмирани гости. След като шока в църквата й попремина и тя успя да се овладее, се сети, че Пейс може да е получил една от допълнителните покани, които беше дала на булката. Със сигурност не бе видяла името му в списъка с гости. Ако го беше видяла… Молеше се той да не дойде на приема, но дълбоко в сърцето си знаеше, че това няма да стане. Подигравателната усмивка, която й беше отправил през пейките, говореше, че няма да го пропусне. Къде ли беше сега? Колоната пристигащи гости се беше поразредила, вечерята бе сервирана, а оркестърът свиреше от часове. Трябваше вече да е пристигнал.

„Каква ирония“, помисли си тя. Колко пъти през седемте години на брака им се беше питала съвсем същото? Къде ли е? Защо закъснява? Обеща ми, а къде е сега? Безброй пъти бе слушала тази песен, а когато плочата най-сетне се счупи, същата участ сполетя и брака им. Пейс все нямаше време за нея — бе твърде зает да строи своята империя, за да обръща внимание на дреболии като срещи, рождени дни или чувства.

Докато оглеждаше тълпата богаташи наоколо, Хоуп усети, че задържа дъха си, и си наложи да се отпусне и освободи въздуха от дробовете си. От развода им насам се бяха променили много неща и най-важното — Пейс вече нямаше власт да й причинява болка. Тя се улови за тази мисъл като удавник за сламка и започна лека-полека да овладява паниката.

След това успокои главния готвач, накара сервитьорите да се размърдат и оправи вазата с цветята; тази сватба бе едно от най-големите светски събития, които й бяха възлагани от откриването на фирмата й насам — и не щеш ли, той бе избрал да се появи тъкмо сега. Към края на приема булката се приближи до нея през претъпканата зала и я прегърна.

— Страхотно се справи! — тя се отдръпна от прегръдките на Хоуп и й се усмихна. Лицето й сияеше от вълнение и любов. — Никога не ще мога да ти се отблагодаря за всичко!

Хоуп й се усмихна в отговор.

— Радвам се, че си доволна, Сюзън. Ти беше прекрасна булка.

— Бих казал великолепна, каквато беше и моята.

Дълбокият, прелъстителен глас прозвуча в ушите на Хоуп като първичен повик. Тя се обърна рязко. Иззад булката дръзко я гледаха тъмни очи — същите, които тревожеха сънищата й от години насам.

Сърцето й подскочи. Смяташе, че е подготвена, но грешеше. Отблизо влиянието му бе още по-силно. Молеше се само никой да не е забелязал реакцията й. Никой не я бе забелязал — освен самия Пейс, разбира се. Неговият поглед не пропускаше нищо.

След секунда при тях дойде младоженецът и започнаха да се сипят поздравления.

— Радвам се, че успя да дойдеш, Пейс — рече накрая младоженецът. — Татко каза, че сега живееш в чужбина.

Най-сетне парченцата от мозайката си дойдоха на мястото и Хоуп разбра. Очевидно Пейс беше получил поканата от страна на младоженеца, и то наистина в последната минута. Ето защо не знаеше за пристигането му.

Очите на Пейс се откъснаха с мъка от лицето на Хоуп и той се усмихна на ентусиазирания младеж.

— Не можех да пропусна това събитие, особено като се има предвид колко много години работихме заедно с баща ти в Египет — той целуна галантно ръката на булката, но погледът му отново се впи Хоуп. — Добра работа, Том. Изглежда си завъртял главата на една от последните хубави жени в Хюстън.

Идеално насочени, думите му се забиха като стрели в сърцето на Хоуп, но тя не можеше да направи нищо, освен да примигне.

Малко по-късно младоженците отидоха при други гости и оставиха Хоуп сама с Пейс. Прииска й се да се обърне и да избяга, но това не беше в стила й.

— Доста бях изненадана — каза накрая тя.

— И виждам колко си развълнувана.

Твърдите му устни се присвиха насмешливо. Той посегна, хвана едната й ръка между дланите си и притисна пръстите й. Към гърдите на Хоуп плъзна топлина. Ледът, сковал сърцето й, неволно започна да се стопява.

— Много време мина — каза той с онзи глас, който бе в състояние да унищожи за миг решителността на Хоуп. — Как си?

През ума й преминаха милион отговори, но тъй като никой от тях не беше такъв, какъвто Пейс искаше да чуе, Хоуп просто кимна.

— Добре. А ти?

Очите му се впиха в нея и тя разбра, че е схванал скритото послание на отговора й. Да разговаряме простичко, без лични теми.

Пейс се усмихна утвърдително и пусна пръстите й, но кожата й на това място продължи да пари. „Ако наблизо имаше кофичка за шампанско — помисли си тя ни в клин, ни в ръкав, — щях да си пъхна ръката в нея.“

Сякаш прочел мислите й, Пейс се усмихна, но когато й отговори, думите му прозвучаха съвсем невинно:

— Страхотно. Снощи пристигнах от Кайро.

Думите замряха и в настъпилото напрегнато мълчание между тях застана общото им минало. Хоуп направи всичко възможно да не му обръща внимание, но спомените бяха прекалено силни. Почувства се така, сякаш тримата се намират на самотен остров — Пейс, Хоуп и миналото.

Тя се обърна и погледна бляскавата тълпа, за да се отърве от влиянието на втренчените му очи. Не успя.

Ядосана повече на себе си, отколкото на него, Хоуп пристъпи от крак на крак и срещна нетрепващия му поглед.

— Виждам, че не си се отървал от старите си навици.

Той й се усмихна лениво.

— Кои мои лоши навици имаш предвид?

— Не казах „лоши“. Казах „стари“.

— Не мислех, че правиш разлика между двете.

— Все още зяпаш.

— И това все още те безпокои.

Интонацията му не се повиши в края на изречението, не го каза като въпрос и именно това я вбеси още повече.

— Да — отговори тя. — Намирам, че е дразнещо.

Един кичур от косата й се беше измъкнал от фибите. Пейс посегна и го нави на пръста си. Притеглянето на допира и погледът му й се сториха почти непреодолими, но Хоуп си наложи да не помръдва. Втренчи се право в очите му и си каза, че вече е неуязвима, само че това някак не успя да стигне до сърцето й. То биеше толкова силно, че Пейс навярно чуваше глухите му удари.

— А мен? — попита лениво той, но горещите му черни очи очевидно търсеха по лицето й и най-малките следи от откровение. — Все още ли ме намираш за дразнещ?

Хоуп не искаше да му доставя това удоволствие, но като че ли не можеше да се владее в негово присъствие. Тя вдигна ръка и освободи кичура си от пръстите му.

— Да. Изобщо не си се променил.

Пейс се засмя, с което я вбеси още повече, но когато отново я погледна в очите, веселостта му се стопи и на нейно място се появи нещо друго.

— Е, ти също. По-хубава си дори от деня, в който ние се оженихме.

Хоуп се почувства объркана. Не знаеше какво да каже, но той й спести усилието, като отново заговори:

— Справила си се чудесно, Хоуп. Церемонията, приемът — Пейс махна с ръка към залата. — Всичко е чудесно.

Хоуп още веднъж бе поразена. Втори комплимент? И то свързан с работата й! По време на брака им Пейс никога не бе проявявал интерес към нещо друго, освен към собствения си бизнес. Светът се въртеше около него и „Бракстън Ентърпрайзис“, а Хоуп бе просто една незначителна планета, която се въртеше около неговото слънце.

— Чудесно — повтори тихо той, по-скоро на себе си.

Хоуп вдигна нервно ръка към сапфира на лявото си ухо. Искаше й се да се върнат на по-безопасни, по-познати теми.

— Само за сватбата ли дойде в Хюстън?

Той отново я измери от глава до пети и на негово място се появи старият Пейс.

— Всъщност мисля да се върна тук за постоянно.

При тези думи стомахът й се сви на топка, но тя се опита да не го показва.

— Защо, за Бога, искаш да се върнеш в Хюстън?

Пейс посегна и я погали по опакото на ръката.

— Време е.

Хоуп го погледна объркано.

— Моля?

Тъмните му очи потърсиха нейните и Хоуп усети нещо добре познато. В началото на връзката им Пейс бе романтичен, внимателен мъж, който знаеше цената на флиртуването, на напрежението предизвиквано от един поглед, на нарастващото очакване причинено от една-единствена дума. Дали се завръщаше именно онзи мъж?

— Бетани се е влюбила — каза той вместо отговор. — Върнах се, за да се запозная с мъжа на живота й.

Хоуп бе искрено изненадана.

— Бетани? Чудесно!

Не й беше трудно да си спомни племенницата на Пейс — единствената от неговото семейство, с която Хоуп бе имала контакти, ако не се смяташе една възрастна леля.

— Не мога да повярвам, че най-сетне си е намерила майстора! Смятах, че е твърде заета за любов, кариерата винаги е била на първо място в живота й.

Пейс не усети или пренебрегна лекия намек.

— Очевидно е срещнала човек, който е променил мисленето й — той направи пауза и погали с поглед лицето й. — Хората понякога се променят.

Хоуп усети скритото значение на думите му, но въпреки няколкото дребни признака в негова подкрепа отказа да го приеме за вярно. Някои хора можеха да се променят, но не и Пейс Бракстън. Той беше от онези, които прекланяха другите пред желанията си, а не обратното.

— Във всеки случай — продължи Пейс, — от известно време мислех да се върна в Хюстън и сега ми се струва, че моментът е подходящ. Ще си взема апартамент в града. Само трябва да намеря нещо, което да ми харесва — очите му потъмняха едва доловимо, после се присвиха. — Мога ли дотогава да остана при теб?

Хоуп използва яда си като предпазен плащ и изсумтя в отговор:

— Как ли пък не!

Явно щеше да бъде доста по-трудно отколкото си бе представял.

Пейс отпи от разреденото с вода уиски и се загледа в хоризонта на Хюстън. Раменете му се бяха схванали от напрежение и разочарование.

Хоуп очевидно не беше заинтригувана.

Не че беше очаквал да се хвърли в обятията му. Бе подготвен за известна съпротива, но тя наистина го изненадваше. Опита се да си внуши, че трябва да е търпелив и толерантен, но му беше трудно. Искаше Хоуп сега. Веднага. Нищо друго не го задоволяваше.

Пейс винаги се движеше бързо и решително — както в работата, така и в любовта. Два месеца преди това той реши да продаде „Бракстън Ентърпрайзис“ — моментът му се струваше подходящ и ако изчакаше още малко, вече нямаше да получи толкова пари. Седмица по-късно го направи — продаде компанията, заради която бе пожертвал брака си. Но все пак не бе осъзнал всички последици.

Той стисна здраво кристалната чаша и тихата му ругатня се стопи в тишината на хотелския апартамент. Беше оставил на Хоуп съобщение, с което я молеше да се отбие при него, но ледът вече се топеше около бутилката от любимото й вино, а добре препечените филийки за хайвера бяха изстинали. Пейс започна да присвива очи, докато проблясващите светлинки в краката му се превърнаха в непрекъсната линия светлина.

Щеше да бъде доста по-трудно, отколкото си го бе представял.

Той пристъпи мълчаливо до бара на луксозния апартамент и си наля още уиски. Разводът им бе болезнен, но Пейс премина през него като през мъгла — главната му грижа бе да запази империята си непокътната. Едва когато загуби съпругата си, осъзна колко много е означавала за него.

Тогава обаче бе твърде късно и той се зае с единственото, което умееше, за да притъпи болката. Работа. А когато и тя вече не успяваше да изпълнява тази задача, Пейс се обърна към други жени. Желаещи не липсваха.

Ръката му потрепери, докато вдигаше чашата, но той я стисна по-здраво, върна се и застана в мрачно мълчание до огромното стъкло. Навън се надигаше пролетна буря, но стъклото го предпазваше от плющящия дъжд и яростния вятър. Дълго време върволицата от жени в живота му бе изпълнявала същата задача — да го изолира от болката. После обаче болката пропълзя покрай тях, протегна се и го стисна за гърлото, докато не започна да му се струва непоносима.

Точно тогава хвана самолета за Кайро.

Известно време непознатата обстановка го караше да се чувства вцепенен. Живееше съвсем изолирано, не завързваше приятелства и общуваше само при необходимост. Живееше ден за ден. Усилието да яде, спи и работи отнемаше всичката му енергия и той бе благодарен за всеки проблем, с който се сблъскваше.

Но след като продаде компанията, между него и мисълта за любовта му към Хоуп вече не стоеше нищо. Нямаше друг избор, освен да се върне в Хюстън и да направи втори опит. Само че щеше да бъде много по-трудно, отколкото си го бе представял. Дяволски по-трудно.

Хоуп гледаше невиждащо компютърния екран. Трябваше да подреди масите за сватбата на семейство Гинес, но просто не можеше да се съсредоточи. Спомените за Пейс, които обикновено държеше заключени у себе си — дълбоко у себе си — се бяха освободили миналата седмица, на сватбата на Сюзън. Сега пърхаха из съзнанието й и отказваха да се държат прилично.

И времето навън не й помагаше. Беше един от онези съвършени пролетни дни, които просто те подканват да им се насладиш. Най-сетне Хоуп се отказа да работи, обърна въртящия се стол и се загледа към примамливия прозорец. Нищо не можеше да се сравни с един мартенски ден в Тексас. Въздухът бе толкова свеж, че сякаш се врязваше в унинието на зимата, а небето — тъй синьо, че заслепяваше с красотата си.

Винаги бе обичала този месец и именно затова го бе избрала за сватбата си.

Тя стана и отиде до прозореца, привлечена от топлото слънце. Магнетичната сила на Пейс не бе намаляла ни най-малко. Елегантната фигура под съвършената кройка на костюма му изглеждаше непроменена. Все същите силни рамене, тесен ханш и широки гърди. Колко нощи, след като бяха правили любов, бе сгушвала глава под тази волева брадичка, за да усети гъделичкането на нежните косъмчета по бузата си и да чуе разтуптяното му сърце…

По тялото й плъзна предателска топлина. Някога с Пейс имаха много различия, но в леглото нямаха никакви проблеми, това поне бе сигурно.

В началото, когато се ожениха и средствата не достигаха, имаха пари само за легло или маса.

Купиха легло.

Но това бе в ранните години. Веднага щом Пейс се захвана с „Бракстън Ентърпрайзис“, започна да печели достатъчно пари, за да купят всички маси на света, но всичко, което Хоуп искаше, бе онова старо легло.

Вратата на кабинета се отвори и прекъсна мислите й. В стаята влезе нейната помощничка Елън Уонг. Хоуп се усмихна, за да прикрие душевното си състояние, обърна се и погледна красивата китайка. При първите й думи обаче разбра, че не е успяла.

— Какво има? — тихият въпрос на Елън увисна във въздуха между тях.

— Какво те кара да мислиш, че има нещо?

Елън прекоси плавно стаята, спря пред бюрото на Хоуп и се втренчи непреклонно в нея с черните си като оникс очи.

— Лицето ти е изопнато — отвърна тя, — а по начина, по който си държиш раменете, ти личи, че си разстроена. Заради Пейс ли?

Макар да работеше с нея от самото откриване на фирмата преди две години, Елън винаги успяваше да изненада Хоуп със своето съчетание на настойчивост и свръхестествена интуитивност. Хоуп въздъхна — все някога трябваше да се изправи пред въпросите на Елън, и без това тя нямаше да се откаже, докато не научеше отговорите им.

Отиде до бюрото си и седна.

— Откъде разбра?

Тъмночервените устни на Елън се присвиха.

— „Когато дървото падне, маймуните се разбягват.“

Въпреки грижите си се усмихна на китайската поговорка. Елън постоянно цитираше самобитната мъдрост на баба си, но в половината случаи Хоуп нямаше представа каква връзка имат пословиците с конкретната ситуация. Сега не беше изключение.

— Не знаех, че баба ти е познавала Пейс — отвърна шеговито тя.

Елън повдигна елегантните си рамене.

— Нямах предвид Пейс, а теб — тя направи пауза и погледна втренчено Хоуп. — Видях ви на сватбата на Сюзън Билингтън. Той все още тревожи мислите ти, нали?

Хоуп стисна здраво листовете, които събираше от бюрото си.

— Нямаш ли си друга работа?

Елън тръгна към вратата и гласът й прозвуча развеселено:

— Хората, с които имахте уговорена среща за десет, са вече тук. Ще ги доведа, мадам.

Два часа по-късно Хоуп изпрати Слоутърови от офиса си. Докато гледаше как колата на младата двойка потегля, тя стоеше на вратата, хванала се с една ръка за рамката, и си припомняше собствената си сватба, състояла се преди толкова много години.

Обикновено не го правеше — не си позволяваше, защото не можеше да мисли за такива неща, без да се сеща за Пейс, а това винаги й причиняваше болка. Само че в тази млада двойка имаше нещо — многозначителните погледи, честите им докосвания — което й напомняше за ранните дни на собствения й брак.

Гласът на Елън, застанала зад бюрото си, прекъсна мислите й:

— Семейство Слоутър направиха ли поръчка?

Хоуп остави миналото зад гърба си и се обърна.

— Още не са взели решение, така че стискай палци. Със сигурност ще бъде добра сделка. Имат много пари и никакви угризения относно харченето им. Твърдо решени са да получат най-доброто.

— Страхотно. Определено можем да им го осигурим, ако имат достатъчно средства.

Хоуп понечи да отговори, но остана с отворена уста. Вратата се беше отворила и на прага стоеше Пейс Бракстън.

Втора глава

Той остана за момент на вратата, сякаш не бе сигурен дали ще го приемат, но Хоуп веднага отхвърли това абсурдно впечатление. Пейс никога за нищо не се колебаеше. Сякаш за да докаже мисълта й, секунда по-късно той прекоси мраморния под. Във всяка негова крачка личеше решителност.

Дъхът на Хоуп неволно секна и тя отново стана на двадесет и три. Устата й пресъхна, а дланите й се изпотиха. Вдигна ръка, за да приглади косата си, но пръстите й потрепериха и изведнъж й се прииска да си е оправила грима, преди да излезе във фоайето. Все пак погледът на Пейс показваше, че това е без значение. Беше толкова възхитен, колкото и преди години, и тя веднага се усети да откликва, както тогава — с почти физическа болка, която само той знаеше как да успокои. Хоуп се почувства потресена от реакцията си и се разгневи — на себе си и на него.

Той се наведе към нея, сякаш бяха минали само няколко часа, а не години, и я докосна с устни по бузата. Стомахът й се сви на топка, когато сетивата й усетиха лекия мирис на одеколона и топлината на докосването му.

— Здравей, скъпа — каза той с онзи стар, познат глас. — Как си тази сутрин?

— Какво правиш тук?

В усилие да прикрие чувствата си, тя зададе въпроса по-рязко, отколкото бе възнамерявала, но вече бе твърде късно да направи каквото и да било.

Той повдигна леко едната си вежда.

— Защо ми се струва, че не се радваш особено да ме видиш, Хоуп? Какво има?

Пейс Бракстън бе последният човек, когото Хоуп искаше да види в този момент — всъщност, в който и да било момент. Той бе част от нейното минало; минало, което бе оставила зад гърба си и не желаеше да си припомня. Причиняваше й прекалено много болка.

— Не се радвам — отвърна рязко тя. — Опитвам се да си изкарвам прехраната и нямам време за празни приказки — тя скръсти ръце на гърдите си. — Имаш ли нужда от нещо?

По лицето му се изписа изненада, сякаш изобщо не бе очаквал да чуе от нея тези думи. Ако не беше толкова ядосана, Хоуп щеше да се разсмее. Ако бях получавала по цент всеки път, когато ми е казвал същото, сега щях да съм по-богата от него!

— Дойдох да те видя — каза той. — Това е всичко. Ходих да разгледам един апартамент от другата страна на улицата и реших да намина.

Думите прозвучаха ниско и прелъстително, но когато Хоуп срещна погледа му, видя само искрено приятелство — чувство, което никога досега не бе свързвала с Пейс.

— Обещавам да не те дразня — довърши той с подкупваща усмивка.

Хоуп обаче осъзна, че не от това се бои сега и се стресна. Само че бе твърде късно да спори — Пейс я бе прихванал за лакътя и краката й предателски я поведоха към кабинета.

Обикновено не й се случваха такива неща, но парещият допир на пръстите му й подейства като предадено по телепатия съобщение. В съзнанието й с изгаряща яснота нахлуха спомените за ръцете му, които я докосваха по доста по-интимни от лакътя места. Секунди по-късно двамата останаха сами в усамотената стая, която наричаше свой кабинет.

Стените бяха боядисани в приятен розов оттенък. Хоуп нарочно бе избрала възможно най-успокояващия цвят. Семействата, които идваха при нея, обикновено се чувстваха толкова объркани, че имаха нужда от всичката помощ, която тя бе способна да им предложи. Покрай едната стена бяха разположени дълбоки канапета, тапицирани с кожа в цвят на слонова кост, а малкото й френско бюро заемаше единия от ъглите. Приличаше повече на дневна от къща в Ривър Оукс, отколкото на кабинет, но Хоуп целеше точно това. Клиентите й обикновено живееха именно в този луксозен квартал и тя искаше да се чувстват удобно.

Но сега всичко това не й помагаше кой знае колко да се успокои.

Тя се насочи направо към бюрото си, като се радваше, че може да го постави като преграда между себе си и човека, когото някога бе обичала. Коленете я умоляваха да седне, но умът й заповядваше да остане права. Тя се хвана за лакирания ръб и си пое дълбоко дъх.

Преди да получи покана да седне, Пейс, както винаги, пое нещата в свои ръце. Той заобиколи бюрото, застана от лявата й страна и се загледа през прозореца към малката, оградена със зидове градина. Вятърът люлееше многобройните лалета, перуники и хемерокалиси. В едното ъгълче блестеше в бледолилаво лехата с любимите й зюмбюли.

— Виждам, че твоите луковици цъфтят — каза той с тих, замислен глас, след това я погледна. — Това какви перуники са: осилести или кичести? Така и не мога да ги запомня.

Тя се втренчи изненадано в него. Въпросът й бе дошъл като гръм от ясно небе. Градинарството бе нейна занимавка, нейно хоби.

Той погледна отново през прозореца, след това към нея:

— Е? Кои са? Осилестите или не?

Хоуп се премести по-близо до него, вдигна пръсти и ги разпери върху стъклото, сякаш можеше да докосне полюшващите се цветове.

— Това са осилести перуники, или „ирис кристата“. След няколко седмици трябва да пресадя и тях.

Хоуп се обърна и огледа лицето му. На сватбата на Сюзън й се бе сторило, че това е предишният Пейс, но грешеше. Интересът му към градинарството не бе единствената промяна. Годините бяха прибавили няколко бръчки по загорелите му слепоочия и малко сребро в някога черната коса. Това само го правеше по-привлекателен. Колкото и интригуващо да бе откритието й обаче, тя си каза, че то няма значение, след това отново излъга сама себе си, като прибави, че не я е грижа. Накрая се съсредоточи върху цветята и продължи:

— Веднага щом престанат да цъфтят, ще трябва да ги преместя.

— Значи са нежни?

— Цветовете — да.

Той се усмихна и бръчиците станаха по-дълбоки.

— Точно каквато беше и ти някога — Пейс вдигна ръка и проследи нежно линията на брадичката й. Докосването изпрати тръпки чак до сърцето й. Скоро след това думите му тръгнаха по същия път. — Един от най-скъпите ми спомени е, когато те гледах как всяка година садиш луковици. Аз седях в кабинета си вкъщи и крещях на някого по телефона, а по някое време вдигах поглед и ти беше там — седнала в пръстта, с кал под ноктите и прибрана назад коса — и приличаше на шестнадесетгодишна. И все имаше някакво петно — той обърна показалец и докосна с опакото му бузата й, — точно тук. Винаги ми се искаше да изляза от кабинета, да дойда при теб навън и да го изтрия с целувки.

Тогава защо нито веднъж не го направи? Думите обаче останаха неизказани и Хоуп се отдръпна назад.

— Това беше много отдавна.

— Да — отвърна непринудено той. — Беше отдавна, но не е забравено — след това се премести пред бюрото й и седна. — Е, разкажи ми за бизнеса си. Добре ли върви?

Тя остана още малко до прозореца, все още разтреперана от думите и ласката му, после си наложи да се размърда и зае стола си зад бюрото.

— Да, добре върви — отвърна му и внезапно усети гордост.

Хоуп беше открила фирмата си „Сърдечни дела“ няколко години след развода и моментът се бе оказал невероятно неподходящ. Икономиката на Тексас все още не се беше възстановила от петролния банкрут и всеки ден се водеше борба за оцеляване. Все пак вече започваше да си стъпва на краката. Бавно, но сигурно. Само дето не можеше да повярва, че това наистина го интересува.

— А твоят? — попита тя.

— Продадох „Бракстън Ентърпрайзис“ — отвърна той и я погледна втренчено. — Само преди няколко месеца.

Хоуп го погледна изненадано.

— Продал си я? Та тази компания бе всичко за теб! Как, за Бога, си могъл да я продадеш?

— Не беше лесно — отговори Пейс, — но просто стана прекалено ценна. Можех да спечеля повече пари, ако я продам, отколкото ако я ръководя, затова приех най-високата оферта и напуснах — той й се усмихна. — А и Хюстън е моя дом. Исках да се върна тук.

Хоуп поклати глава. Пейс премълчаваше нещо, но какво?

— Никога не съм и предполагала, че ще се върнеш.

— Бетани ми се обади да ме осведоми за новата си любов и тогава осъзнах колко ми липсва Тексас и всички в него — Пейс млъкна. Стори й се, че се кани да добави още нещо, но се отказа. — А и беше започнало да ми липсва познатото ежедневие — той сви рамене. — Замених камилите с фордове, питките с нашия хляб и Нил с Бразос.

Макар да се опита да се сдържи, Хоуп се изкикоти. Когато си представи Пейс яхнал камила, напрежението й се стопи. Тя се поотпусна и си позволи да се усмихне.

— Не ми казвай, че най-сетне си готов да се установиш. Какво става с теб, остаряваш ли?

Той се намръщи с престорено възмущение.

— Четиридесет едва ли може да се нарече старост!

Тогава вече Хоуп се разсмя с глас.

— Не и когато са зад гърба ти. Все пак, когато си на двадесет, четиридесетгодишните ти изглеждат истински старци. Наистина ли някога сме били толкова млади?

— Ти беше. Аз — не.

Очите им се срещнаха и за момент всеки от тях зърна болката, която другият таеше у себе си. Белезите бяха дълбоки и стари, но неочаквано се отвориха, сякаш раните бяха нанесени вчера. Хоуп първа извърна поглед.

— Е, разкажи ми за „Сърдечни дела“. С какво точно се занимаваш?

Хоуп вкопчи ръце една в друга и размърда неспокойно пръсти. Издайническата бяла следа на безименния й пръст отдавна се бе заличила, но често се хващаше, че посяга към мястото, където някога бе носила тънката златна халка, особено когато се чувстваше изнервена.

— Организирам сватби. Всичко, което трябва да направи булката, е да ми позвъни — тоест да ни позвъни — и аз свършвам останалото. Църквата, цветята, поканите, приема, роклята й — каквото каже, правим го.

— И върви добре?

— Винаги би могло да бъде по-добре, но да, мисля, че се справяме отлично.

Втренчените му тъмни очи я погалиха през бюрото. Хоуп се размърда неловко и понеже не знаеше какво друго да направи, отново се обади:

— И трябва да продължа с работата си.

След това отвори кожения календар на бюрото си и го погледна очакващо. Секунда по-късно Пейс усети намека, стана и се наведе над бюрото, докато очите им застанаха на едно ниво. Хоуп положи всички усилия да не мигне.

— Хоуп, искаш ли да обядваме заедно и да поговорим малко повече за това? Наистина съм заинтригуван.

Тя погледна обсипаното с книжа бюро.

— Не мога. Имам много работа. Подготвям оферти за няколко големи празненства и трябва да…

— Ще почакат, повярвай ми. Направих резервация в „Кафе Анис“.

Нахалството му накара Хоуп да избухне — вече бе направил резервация? На повърхността може и да се бе променил, но по всичко личеше, че вътрешно си е останал съвсем същият — твърдо решен да управлява всичко и всеки.

— Е, съжалявам, че трябва да те разочаровам, но тези неща не могат да чакат.

— О, хайде! Какво да направя, за да привлека вниманието ти? Да се оженя?

Идеята я порази. През всичките години, откакто бяха разделени, никога не и бе хрумвала мисълта, че той може да се ожени за друга. За момент се запита защо, но след това осъзна, че всъщност не иска да знае отговора на този въпрос. Всичко, което трябваше да знае, бе, че всякакви взаимоотношения с Пейс — дори и нещо толкова просто като един обяд в ресторант — вероятно в крайна сметка ще й причинят болка.

— Съжалявам — каза рязко тя, — но имам бизнес, с който трябва да се занимавам. Нямам време за обяди.

Пейс примигна и тя осъзна, че думите й са прозвучали безчувствено. О, знаеше го, и то твърде добре! Беше чувала същото милион пъти.

Пейс й отговори със същия тон, сякаш мисълта му бе хрумнала внезапно и бе успяла да се изплъзне от устните му, преди да я спре.

— Хоуп, срещаш ли се с някого в момента?

В малката градина навън кацна присмехулник и пронизителната му песен проехтя между гипсовите стени. Звучеше тъжно.

Хоуп го погледна право в очите.

— Не, Пейс, с никого не се срещам. И това се отнася и за теб.

Нищо повече не можеше да направи. Бяха си сменили ролите, а това му причиняваше болка. Хоуп беше заета, имаше си своята фирма и вече не се нуждаеше от него. Той знаеше, че сега е в положението, което бе заемала тя по време на брака им. И това не му харесваше. Само че не знаеше какво да направи, за да го промени.

В края на седмицата, когато дойде време за вечерята му с Бетани, все още се чувстваше съкрушен. Той паркира пред блока на племенницата си и остана в колата цели десет минути, потънал в мисли, преди да се осъзнае какво прави. Ядосан на себе си, Пейс изскочи от червения мерцедес, качи се, намери вратата на Бетани и почука. Секунда по-късно тя отвори.

— Чичо Пейс!

Бетани Корнфелд излезе от антрето на апартамента, хвърли се на врата на чичо си и го целуна по бузата, преди да е успял да направи и крачка вътре. От завръщането му в Хюстън насам бяха говорили няколко пъти по телефона, но сега за пръв път програмите им позволяваха да вечерят заедно. Бетани го задържа няколко секунди в прегръдките си и едва тогава го пусна.

— Господи, просто не мога да повярвам, че си тук! Толкова се радвам да те видя отново! Влизай, влизай!

Пейс последва двадесет и осем годишната си племенница в разхвърляния апартамент. Макар че през годините му в Кайро се бе превърнала в жена, не беше станала по-добра домакиня от майка си. Тя се спря до канапето, обърна се към него и му се усмихна. Пейс разпозна с болка чертите на доста по-голямата си сестра. Двамата бяха прекарали ужасно детство.

Пренебрегвайки празните учтивости, Бетани премина направо към същността:

— Да не би да се връщаш у дома за постоянно?

Той се усмихна на обнадеждения й тон.

— Не съм съвсем сигурен. Едва ли ще искаш старият ти чичо да се навърта наоколо и да ти се бърка в живота, нали?

Тя вдигна от един стол вестниците, събирани от три дни насам, и му посочи с глава да седне. След това ги хвърли зад канапето, обърна се и отговори:

— Първо, не си стар и второ, би ми харесало да се бъркаш в живота ми — стига да не се опитваш да го управляваш, както обичаш да правиш.

Той се усмихна шеговито и сложи ръка на гърдите си.

— Аз? Нима мислиш, че бих го направил?

— Бих се изненадала, ако не се опиташ, но все пак те обичам.

Той понечи да седне, но Бетани го грабна за ръката и го повлече към кухничката с размери на килер.

— Единственото нещо — промърмори тя, докато ровеше из хладилника, който беше също толкова разхвърлян, както и останалата част от дома й, — за което стават мъже като теб — след това се появи с победоносно изражение и му подаде бутилка шампанско, — е да отваряте такива бутилки.

— Не е много мило от твоя страна — Пейс вдигна бутилката и огледа етикета. — Шампанско? Наистина ли толкова се радваш да ме видиш?

— Разбира се! — засия Бетани. — Но исках случаят да изглежда още по-специален, понеже днес за пръв път ще се срещнеш с Дерек.

Пейс взе бутилката и започна внимателно да я отваря, без да изпуска Бетани от очи.

— Щастлива ли си?

Тя се усмихна още по-широко.

— Да. И направо не мога да го повярвам! — след това поклати глава и късите й къдрици подскочиха. — Никога не съм предполагала, че ще срещна човек като Дерек. Той ме приема точно такава каквато съм, и това ми харесва — тя прегърна импулсивно чичо си. — Влюбени сме толкова, колкото и вие с Хоуп някога.

Пейс не можа да сдържи гримасата си.

— Надявам се приликата да свършва дотук. Не бих искал с вас да се случи същото.

— Няма — Бетани го пусна и се взря изпитателно в него. — Защото Дерек е много внимателен с мен.

— Ау! Не можеш ли да бъдеш малко по-любезна с мен? Не си ме виждала от години, бъди по-милостива — Пейс измъкна внимателно корковата тапа и в мъничката кухня прозвуча нежна въздишка. — Първо Хоуп, а сега ти, тук самолюбието на един мъж може здравата да пострада.

Лешниковите очи на Бетани се разшириха.

— Не и ако е с размери като твоето.

Тя се облегна на плота и го погледна втренчено. Винаги бяха поддържали близки отношения, но Пейс бе забравил колко настоятелна може да бъде племенницата му.

— Значи си ходил да я видиш, а? Какво стана? Да не би да ти е показала вратата?

Пейс се направи, че не е чул въпроса.

— Имаш ли чаши? — попита той. — Или пак ще си подаваме бутилката?

— Отговори ми.

Пейс сви рамене и отпи направо от бутилката.

— Чичо Пейс! — Бетани я грабна от ръцете му, усмихна се немирно и я вдигна към устните си. — Не ставай егоист — подразни го тя и отпи.

Двамата се ухилиха и някогашните им отношения неусетно се върнаха. Бащата на Бетани, полицай, бе убит при изпълнение на служебните си задължения, а майка й, сестрата на Пейс, бе починала пет години по-късно — от мъка, както и от чернодробната болест, разяла организма й. Бетани бе насочила цялата си енергия към медицината и сега държавата постоянно я изпращаше на различни места из страната, за да изследва нови заболявания.

Тя остави бутилката и отвори един от кухненските шкафове. Пейс зърна иззад рамото й бормашина, три пакета чорапогащници и около петнадесет консерви риба тон.

— Това килерът ти ли е? — попита развеселено той.

— Не — отговори Бетани, — това е шкафът за чаши. Тези за шампанско са някъде тук — тя порови още малко и извади две чаши от желе „Флинтстоун“. — Тези ще свършат работа.

След това ги напълни наполовина, обърна се, подаде му едната и го издърпа в дневната.

— И така, разкажи ми. Какво става с Хоуп?

Пейс зае разчистения от Бетани стол.

— Нищо — излъга той. — Ходих на сватбата на Билингтънови и тя беше там. Поговорихме малко. Няколко дни след това се отбих в офиса й. Просто минавах наблизо да разгледам един апартамент от другата страна на улицата — той отново отпи. — Поканих я да излезем. Тя отказа. Това е. Не е станало кой знае какво.

Бетани се втренчи в него и поклати глава.

— Лъжеш, а на мен тия не ми минават. Никога не си предприемал нещо, без да го планираш до последния детайл — тя го погледа още малко и Пейс разбра как се чувстват микробите под микроскопа й. — Не си се върнал в Тексас само за да се срещнеш с Дерек, нали? Върнал си се, за да се съберете отново с Хоуп. Затова си отишъл направо на сватбата на Том.

Пейс понечи да излъже, но от това нямаше да има полза. Както винаги, Бетани рано или късно щеше да изкопчи истината. Той се опита да се измъкне:

— Това е доста смело предположение, нали?

Бетани продължи да го гледа изпитателно.

— Не и ако е истината.

В малкия апартамент се възцари тишина, след това Пейс се предаде:

— На следващата сутрин, след като продадох компанията, се събудих, облякох се и осъзнах, че нямам какво да правя. Нямам семейство — ако не се смяташ ти, разбира се — той се усмихна, — нямам жена, нямам деца. „Бракстън Ентърпрайзис“ винаги е заемала целия ми живот и изведнъж и двете вече ги нямаше — компанията и живота ми — той сведе поглед към „чашата за шампанско“. — Уплаших се.

— И се сети за Хоуп?

— Никога не съм спирал да мисля за нея. Един ден на сука — тамошния пазар — видях една жена с копринено руси коси. Помислих я за Хоуп и се втурнах към нея. Разбира се, не беше — той навлажни устни. Споменът все още му причиняваше болка. — Само че не можех да я прогоня от ума си и колкото повече мислех за нея, толкова по-ясно осъзнавах, че е време да се върна тук.

— Ха! — изсумтя Бетани и Пейс я погледна учудено. — И си решил, че когато се върнеш, тя веднага ще ти се хвърли на врата, така ли?

Пейс кимна някак стеснително.

— Всъщност да. Никога не съм имал проблем да получа това, което искам. Упорит труд, планиране, пълно посвещаване — ето така построих „Бракстън Ентърпрайзис“. Помислих, че мога да приложа същия подход и към Хоуп.

— Мъже! Какво използвате за мозък? Не, не ми отговаряй! — Бетани се ухили. — Дерек е различен от теб, но е замесен от същото тесто, всичките сте еднакви. Все пак го обичам, Бог да ми е на помощ — тя спря, отпи глътка шампанско и продължи. — И какво смяташ да направиш сега?

Сърцето на Пейс се сви.

— Не зная, Бетани. Наистина не зная.

Очевидно усещайки, че е достигнала границата, Бетани с лекота насочи разговора към Кайро. Любопитството й ги занимава почти час и за пръв път от завръщането си насам Пейс усети, че забравя — но само за момент — за Хоуп. Когато на вратата се позвъни, стомахът му странно се сви. Бетани и Хоуп винаги се бяха харесвали, дали племенницата му не бе поканила и Хоуп на вечеря? Щеше да бъде точно в неин стил да замисли нещо такова.

Все пак реши да изчака на канапето, а Бетани скочи и хукна към вратата. Секунди по-късно се чу дълбок мъжки глас и моментното вълнение на Пейс се изпари. Той се изруга тихо — държеше се като ученик на първа среща.

Бетани влезе радостно в стаята. Беше хванала под ръка един мъж, който я потупваше собственически с длан. Пейс се надигна от мястото си и огледа високия непознат.

Беше приблизително на възрастта на Бетани, в края на двадесетте, с тъмна коса и зелени очи, които погледнаха Пейс с неприкрито любопитство. Младежът прекоси стаята с маниер, който издаваше, че обстановката му с добре позната и протегна широката си длан.

— Вие трябва да сте Пейс — каза той с открита усмивка. — А аз съм Дерек.

Пейс кимна, здрависа се с него и погледна Бетани, която съзерцаваше с обожание младежа. Между тях съществуваше нещо като мълчаливо общуване — ту докосване, ту усмивка — и това накара Пейс да се върне в миналото. И Хоуп някога го гледаше така, много отдавна. Колкото и егоистично да звучеше, прииска му се тук, на мястото на Бетани и Дерек, да стоят той и Хоуп. Все пак побърза да прикрие завистта си.

Дерек погледна чашите на масата.

— А — рече той, — извадила си празничния кристал. Явно ще пием шампанско.

Бетани завъртя очи.

— Да, в кухнята е. Иди да си налееш и се върни при нас.

Дерек изчезна в кухнята, преди Бетани да е довършила изречението.

Пейс я прегърна.

— Толкова се радвам за теб, скъпа! — прошепна той в косата й. След това стисна раменете й за секунда и се отдръпна. — И знам, че и майка ти щеше да се радва, ако беше тук.

Големите сини очи на Бетани се напълниха със сълзи.

— Благодаря ти! Много мисля за нея, откакто срещнах Дерек. И на мен ми се струва, че би го харесала.

— Разбира се, че щеше да го хареса — отговори той без всякакво колебание. — Тя искаше само да си щастлива, а ти очевидно си намерила щастието.

Дерек се върна в стаята с бутилка шампанско в едната ръка и още една чашка от желе в другата. Без да попита, той допълни чашите на всички и Пейс вдигна своята за тост.

— Да пием за великолепните връзки — каза той с многозначителен поглед. — Нека вашата винаги бъде изпълнена с любов, смях и хубави моменти.

Чукнаха се, след това отпиха и Бетани и Дерек се усмихнаха един на друг над чашите си. Секунда по-късно Бетани остави своята и погледна Пейс.

— Радвам се, че се върна — усмихна се тя. — Все пак от доста време си ми нещо като баща и майка, чичо Пейс — тя погледна Дерек и младежът й кимна насърчително. — Така че искаме да ни подкрепиш — утре ще се женим!

Пръстите на Пейс замръзнаха около чашата, докато осмисляше думите на Бетани. Понечи да възрази срещу това бързане, но се отказа. Двамата очевидно бяха родени един за друг — защо не? Той се усмихна широко и прегърна Бетани.

— О, скъпа, ами че това е чудесно! Толкова се радвам за теб!

След това стисна зад гърба й ръката на Дерек, като мърмореше подходящите поздравления, но съзнанието му повтаряше думите: Омъжена? Моята малка Бетани омъжена? Омъжена!

Способността му за мигновена и ясна преценка на положението, превърнала го в милионер, преди да навърши тридесет години, го накара да замръзне, докато думата ехтеше в съзнанието му. По лицето му се плъзна бавна непринудена усмивка.

Той се отдръпна и й се усмихна.

— Очарован съм, Бетани, наистина. Само че защо да бързаме? Защо да не направим истинска сватба?

Тя завъртя очи.

— О, чичо Пейс, нямам време за такива работи! Другата седмица летя за Чикаго, а и Дерек също е зает. Искаме просто да отидем в съда, да кажем „да“ и с това да се приключи.

Пейс посегна към шампанското и отново им напълни чашите.

— Но, миличка, аз имам много, много по-добра идея…

Трета глава

Пролетният вятър развя широката копринена пола на Хоуп. Тя сграбчи с две ръце скъпата материя, но това се оказа недостатъчно. Полата се изплъзна и се вдигна чак до талията й.

Дълго, пронизително подсвирване проряза утринната тишина.

Докато смъкне полата си до прилично ниво, Пейс вече беше застанал до нея и държеше бравата на входната врата.

— Ще ми позволиш ли?

Усмивката му накара дъха й да секне толкова внезапно, колкото и вятърът преди малко бе повдигнал полата й.

— Моля — отговори тя, като се опита да не изскърца със зъби. — Побързай, преди и останалите ми дрехи да се качат на главата ми.

Той остана неподвижен и тъмните му очи зашариха по тънката коприна.

— Не може ли да изчакаме още малко?

— Не! — рече троснато Хоуп. — Отвори вратата и ме остави да вляза вътре.

Веднага съжали, че е загубила хладнокръвие, но Пейс като че ли винаги успяваше да я извади от релси. И то по много начини.

Той се ухили още веднъж, отвори тежката стъклена врата и й направи път. Хоуп се спря по средата на елегантното фоайе и Пейс направи същото. Застанал на сантиметри от нея, й препречваше пътя с огромното си тяло. Дъхът й спря. Не я докосваше, но това бе дори по-лошо.

Лекото ухание на английския сапун, който той предпочиташе, й навяваше чувството за нещо познато. На брадичката му се виждаше порязаното от тазсутрешното бръснене място. Това му се случваше постоянно, защото винаги бързаше.

Той я погледна развеселено.

— Знаеш ли, все още имаш страхотни крака.

Хоуп пое дълбоко въздух, за да прогони замайването си.

— Нямаш ли си друга работа, вместо да ме тормозиш?

За момент Пейс остана неподвижен и тъмните му очи потрепнаха, но след това отстъпи крачка назад.

— Не отговори на обаждането ми, а искам да обсъдим нещо.

Преди Хоуп да успее да измисли някакво разумно извинение, Елън Уонг влезе във фоайето от съседното кафене. В ръката й имаше куп розови телефонни листчета, които пътьом подаде на Хоуп.

— Имаше много обаждания — рече Елън, като повдигна едната си вежда. — Здравей, Пейс.

Той я поздрави с усмивка.

Хоуп кимна.

— Само след минутка, Елън.

— „Дърветата може и да предпочитат спокойствието, но вятърът не ги оставя.“

Хоуп кимна ядосано още веднъж.

— Добре де, разбрах — в момента не можеше да се занимава с пословиците на Елън, затова се обърна към чакащия Пейс. — Точно сега нямам време за гости.

Непринудеността му се изпари и Хоуп зърна за момент първите признаци на нетърпение. Очите му проблеснаха опасно.

— Нямаш или не искаш да имаш?

Преди Хоуп да успее да отговори, Елън се обади:

— От фирмата, която ще осигури храната, чакат на първа линия. Можеш ли да приемеш обаждането?

Хоуп откъсна очи от Пейс и се обърна към Елън.

— Веднага идвам.

Пейс отново се обади:

— Виж, това е важно…

— Чакат те на втора. „Континентъл Еърлайнс“, за някакви орхидеи.

— Веднага идвам, Елън! — Хоуп се обърна рязко към Пейс. Очите му бяха потъмнели и блестяха страшно, но тя се направи, че не забелязва. — Имам работа.

— Виждам и именно това е една от причините, поради които…

Напевният глас на Елън отново звънна:

— Очакват те на трета.

След последното прекъсване на помощничката Пейс вече избухна:

— Боже господи, Хоуп, така ли се отнасяш с клиентите си?

Телефонът продължи да звъни и Елън продължи да я вика, но въпреки това, което току-що бе казала, Хоуп не обърна внимание на нито едното от двете. Опасният пламък в очите на Пейс бе не по-малко силен от този, който се беше запалил в гърдите й.

— Разбира се, че не — отвърна троснато тя, — но ти не си клиент. Ти си моят бивш съпруг и, честно казано, не зная защо си тук — след това вдигна ръка. — Това не е „Бракстън Ентърпрайзис“, но е фирма и аз се опитвам да я ръководя.

— Зная, че не е „Бракстън Ентърпрайзис“ — каза сковано той, — но дори и аз мога да разгранича личните чувства от работата.

Тя се наведе към него и носовете им почти се докоснаха.

— Да не би да намекваш, че аз не мога?

— Да — парира той. — Очевидно се чувстваш неловко с мен и нямаш търпение да ме изгониш оттук. Ако бях обикновен клиент, с който в миналото си имала разногласия, щеше ли да поемеш поръчката ми?

Тя изскърца със зъби.

— Не в това е въпросът.

— Да, в това е. Отговори ми!

— Аз съм делова жена. Сам се сети!

— Да, но не се държиш като такава.

— Това поне е вярно — отговори му Хоуп и раздразнението й още повече нарасна, когато Елън отново се обади зад тях. Тя хвърли един поглед към помощничката си и отново се обърна към Пейс. — Виж, трябва да отговоря на тези обаждания. Именно това означава да се грижа за бизнеса си, а не да стоя тук и да говоря с теб.

— И аз трябва да говоря с теб по делови въпрос. Ако мислиш, че не би могла да се справиш, тогава ще отида другаде.

Хоуп го гледа втренчено в продължение на две дълги секунди. В очите му имаше същото изражение, с което бе дошъл да попита баща й дали може да се ожени за нея. Решително. Упорито. Целенасочено. В това, което искаше да й каже, едва ли можеше да има нещо, свързано с бизнеса, но Хоуп знаеше кога да отстъпи.

— Добре — каза накрая тя. — Ще се погрижа за тези обаждания, а ти иди в кабинета ми и ме изчакай там.

Пейс се ухили.

— Не се бави дълго.

Хоуп се забави толкова дълго, колкото посмя. Мина повече от час, преди да се върне в кабинета си.

Застанал до прозореца, който гледаше към градината, Пейс я чакаше — толкова търпеливо, колкото и цветята навън очакваха слънцето. Тъмните му очи зашариха по тялото й и, въпреки намеренията си, Хоуп му отвърна със същото. Разгледа го бавно — нещо, което досега не си бе позволявала, и то по причини, за които не искаше да се замисля.

Белият памучен пуловер, който носеше над избелените дънки, изглеждаше удобен, но привлекателен. Хоуп усети как по тялото й плъзва издайническа топлина. Не можеше да откъсне очи от твърдите му устни, но в същото време поглъщаше и милион други подробности.

Вече носеше косата си по-дълга и сега тя се къдреше над яката на пуловера. Дланите я засърбяха. В миналото винаги се беше подстригвал съвсем късо. Имаше и чудесен тен и изглеждаше съвсем непринудено.

— Доста време ти отне — каза той и вдигна ръка, преди Хоуп да успее да се оправдае. — Но нямах нищо против да почакам — той посочи с глава към двора. — Знаеш ли, че на дървото е свила гнездо една червеношийка?

Сърцето и дъхът й спряха. Хоуп примигна.

— Откога си започнал да наблюдаваш птиците?

— Винаги съм ги обичал.

— Разбира се — отвърна тя. — Вярвам ти, колкото ти вярвам, че имаме да обсъждаме делови въпрос.

— Тогава ти предстои голяма изненада, миличка — Пейс се приближи още повече до нея. В тъмните му очи танцуваха весели искрици и нещо друго. Нещо, което подозрително приличаше на задоволство. — Защото съм дошъл да те наема. Искам да ти поръчам една сватба.

Четвърта глава

Известно време Хоуп остана абсолютно неподвижна, след това неволно вдигна дясната ръка към гърлото си. Кораловочервените нокти се открояваха в ярък контраст с бледата й кожа. Пейс виждаше между пръстите й пулса, чийто ритъм усещаше и в собствените си вени.

Той се засмя непринудено.

— Знам, че е малко неловко и така нататък, но, честно казано, в този град няма на кого друг да се доверя — очите му зашариха жадно по нея. — Говори се, че си най-добрият сватбен консултант в Хюстън, а ме познаваш — винаги искам най-доброто.

Хоуп свали ръка от гърлото си, сякаш кожата пареше пръстите й, след това направи две крачки напред и спря.

— Щ-ще се жениш?

Пейс най-сетне схвана недоразумението и видя разширените очи, треперещите пръсти и пребледнелите й бузи. Беше го разбрала напълно погрешно, но по този начин му казваше много повече, отколкото можеше да очаква. Изненадата му отстъпи място на оптимизма. Значи Хоуп все още имаше чувства към него. Той потисна усмивката и благодарствената си молитва.

— Не, не аз — рече й бавно. — Бетани ще се омъжва.

Руменината се върна на бузите й.

— Аз… аз си помислих, че имаш предвид… когато каза… О, Боже!

Неочаквано млъкна, отиде в средата на стаята, като избягваше погледа му, и отвори куфарчето върху бюрото си с гръб към него.

Пейс се приближи и застана до нея. Искаше му се да я докосне, да я задържи в прегръдките си, но знаеше, че ще срещне съпротива, затова остана неподвижен.

— Бих искал ти да организираш сватбата.

При споменаването на думата „сватба“ Хоуп като че ли се овладя. Обърна се и го погледна. Бе толкова близо до него, че той виждаше тъмните кръгчета, обграждащи сините й ириси.

— Ами Бетани? Тя също ли ме иска?

Пейс се усмихна уверено. Разбира се, отначало имаше спорове, но след като й изтъкна предимствата на една истинска сватба, тя в крайна сметка се съгласи.

— Да. И тя те иска.

— А не мислиш ли, че ще се получи малко неудобно?

Пейс не можа да се сдържи. Вдигна ръка, докосна я за момент по бузата и се отдръпна, преди тя да успее да каже нещо.

— Защо да е неудобно?

Хоуп отстъпи крачка назад.

— Уреждането на една сватба изисква много време и общуване. Аз… Не мисля, че ще ти е приятно да работиш с мен толкова дълго.

— А аз мисля, че е точно обратното. Ти си тази, която не иска да работи с мен.

Хоуп се изчерви толкова леко, че за всеки друг щеше да остане незабелязано. Пейс обаче го забеляза. Беше я виждал да го прави хиляди пъти.

— Това не е вярно — тя срещна погледа му. — Аз съм професионалистка. Мога да работя с всекиго.

— Тогава го докажи.

Напрежението между тях нарасна, но Хоуп се справи с него, като заобиколи бюрото и постави тежката мебел помежду им.

— Не зная…

— Бетани наистина те иска.

„И това е вярно“, помисли си той. Беше му казала, че ако искаше истинска сватба, щеше да избере Хоуп.

Хоуп се усмихна едва забележимо и топлотата в изражението й го обля като слънчева светлина.

— Ще ми бъде приятно да работя с Бетани — тя винаги е била толкова мила.

— И все още е.

— А кой е годеникът?

— Името му е Дерек Хернандес. Баща му е в петролния бизнес, може да си чувала за него. Педро Хер…

— Педро Хернандес? Онзи Педро Хернандес?

Пейс се ухили.

— Боя се, че да. Бетани е уловила в капана си един млад милионер. Но той е мило момче, така че не бива да считаме това за негов недостатък.

Изражението на Хоуп се промени леко, но когато му отговори, Пейс разбра, че няма предвид шегата му.

— Педро и Долорес Хернандес са невероятно богати. Сигурна съм, че ще искат много голяма сватба.

— Събитие от такъв мащаб би било истински удар за теб.

Тя придоби замислено изражение.

— А обича ли го?

— Да — отвърна веднага Пейс. — За мен няма съмнение. Ако ги беше видяла, щеше да разбереш — след това се облегна на бюрото, уверен, че ще успее да я убеди. — Гледа го така, както ти ме гледаше някога.

Хоуп посрещна погледа му.

— Бог да й е на помощ тогава.

Въпреки намеренията си и нейните думи Пейс се ухили.

— Разбира се, Бог може да й помогне, но тя се нуждае и от твоята помощ, а аз имам желание да платя за нея. И то щедро.

Хоуп се поколеба за момент, но след това поклати глава.

— Не ме интересува колко си решил да похарчиш, Пейс. Не мога да го направя — след това седна на бюрото си по начин, с който искаше да му покаже, че разговорът е приключил.

Пейс усети как възхищението му нараства. Години преди това Хоуп щеше да измисли някой учтив отговор и едва тогава да му покаже вратата. Очевидно бе станала по-пряма и начинът, по който ръководеше бизнеса си, доста напомняше неговия.

Наведе се над бюрото и приближи лице на сантиметри от нейното.

— Назови поне една основателна причина.

Хоуп го погледна и устните й се присвиха в тънка линия.

— Вече го направих. Нарича се „разведени“, а ние сме точно такива. Забрави ли?

— Ние сме цивилизовани хора. Можем да работим заедно.

— Когато бяхме женени, постигахме единодушие по твърде малко въпроси. Не мисля, че положението се е променило — все още спорим за всичко, както някога.

— Аз пък се сещам за едно нещо, за което бяхме единодушни — едно много важно нещо.

Тя погледна работния календар на бюрото и стисна здраво краищата на голямата тетрадка с кожена подвързия, сякаш така можеше да се спаси от думите му. След малко вдигна глава.

— Това беше тогава. Сега е друго. Нещата се промениха.

Пейс усети желание да прескочи бюрото и да й покаже как тези неща не са се променили, да я накара да разбере, че все още кара кръвта му да кипи и сърцето му да бие лудо. Само че не го направи.

Вместо това се обърна, заобиколи бюрото, зае празния стол пред него и кръстоса крак върху крак. Не беше от хората, които се отказват лесно — просто сменяше тактиката.

— Абсолютно си права, разбира се. Това си е чисто и просто бизнес.

— Точно така — рече облекчено тя. — Чисто и просто бизнес.

— Следователно може да има само една причина, поради която да не искаш да организираш тази сватба — той сви замислено устни. — Ще бъде изключително сложна работа и вероятно свръх пределите на всичко, което си правила досега — той кимна бавно, сякаш съжаляваше. — Жалко, но наистина те разбирам. Не би искала да започнеш нещо такова и да откриеш, че не можеш да се справиш. Това би било проблем — после сведе поглед към панталоните си и махна една въображаема прашинка.

— Не в това е проблемът — побърза да отговори Хоуп с глас, който издаваше, че търпението й се изчерпва.

Пейс повдигна едната си вежда и скръсти ръце.

— Разбирам те, Хоуп, наистина. Може би ще ми препоръчаш някой друг — някой с малко повече опит?

Тя се изправи и отиде до сребърния сервиз зад бюрото. Когато надигна тежкия чайник и започна да налива кафе в тънката порцеланова чашка, Пейс видя нерешителното й изражение в стъклото на прозореца. Почти я съжали. Когато Хоуп се обърна и му подаде кафето, чашката и чинийката издрънчаха. Той ги пое, като внимаваше да не я докосне по ръката.

Хоуп се обърна и наля кафе и за себе си. Когато свърши, вече се беше овладяла. Тя се обърна към него.

— Не бих могла да ти препоръчам никой друг.

Този път Пейс повдигна и двете си вежди.

— Тогава какво да правя? Не можеш да свършиш работата…

— Казах, че не искам, Пейс. Има разлика.

Той я погледна предизвикателно.

— Според мен каза „не мога да го направя“.

— О, мога, но… — тя стисна зъби и остави чашката върху чинийката по-рязко от необходимото. — За Бога, Пейс, дори Бетани би могла да види откъде ще се появи проблемът! Сигурен ли си, че го иска или продължаваш да управляваш живота на другите, сякаш са твои подчинени?

— Повярвай ми — усмихна се Пейс. — Това не е проблем.

Хоуп стана и отиде до прозореца, като стискаше здраво ръце зад гърба си, сякаш се мъчеше да се овладее.

— И кога трябва да се състои сватбата?

Пейс си позволи да изпита леко вълнение от победата, но запази неутрален тон.

— Нямат търпение. Преди да пристигна, мислеха просто да избягат заедно, но след това Бетани реши, че бих могъл да й помогна в приготовленията. Спряха се на третата събота от юни.

Тя се обърна към Пейс с почти облекчено изражение.

— Не мога. Програмата ми тогава е претъпкана. Имах време за още едно мероприятие същата вечер, но семейство Слоутър може да го поискат. Обещах им го.

Тъй като не можеше да остане на стола си и секунда повече Пейс се изправи и отиде до нея. Една къдрица се беше измъкнала от френския й кок и това му харесваше. Показваше, че не е толкова спокойна, колкото се опитваше да изглежда.

— Ами отмени обещанието си.

Тя смръщи вежди, които образуваха непрекъсната руса линия на челото й.

— Не мога да направя такова нещо.

— Защо?

— Защото, първо, не е правилно и второ, трябва да поддържам репутацията си. Консултантът е човек, който работи с доверие. Нарушаването на обещания определено не спомага за създаването на добро име.

— Имаш нужда от тази поръчка — каза малко грубичко той.

— Имам нужда от всичките си поръчки.

— Сватбата на Бетани ще бъде по-голяма… по-голяма и по-хубава — той посегна и прибра къдрицата обратно в кока й. — Ти ме познаваш, Хоуп. Трябва да имам най-доброто.

Тя присви устни.

— Няма значение — повтори му. — Дадох им дума. Кажи на Бетани, че съжалявам.

— Той се е променил, Хоуп. Наистина се е променил.

Пръстите на Хоуп стиснаха здраво слушалката.

— Бетани, това няма значение. Не мога да приема тази поръчка просто защото този ден съм ангажирана.

— Наистина искахме онази събота — тогава е нашата годишнина. Запознахме се на същата дата преди две години.

— Съжалявам, Бетани. Вече обясних положението на Пейс, какво друго мога да кажа?

Хоуп чу как Бетани отпива, вероятно, от сутрешното си кафе.

— Е, разбирам. Щом не можеш, не можеш… — последва кратка пауза, след това Бетани продължи: — Предполагам, че ще трябва сама да се оправям с проблемите.

Жалният й глас докосна съчувствената струна в душата на Хоуп. Тя стисна здраво зъби, но въпросът все пак се изплъзна от устните й:

— Проблеми ли?

— Да — въздъхна Бетани. — Е, не са твои, така че няма защо да се притесняваш.

Хоуп завъртя очи.

— О, хайде, Бетани! Какво има?

— Ама между нас да си остане!

— Добре.

— Ами първо на първо се страхувам, че майката на Дерек ще поеме в ръцете си цялото мероприятие. Нали познаваш Долорес Хернандес?

Хоуп издиша бавно. Очакваше Бетани да признае за някакъв невероятен сватовнически заговор, но очевидно не беше това. Не знаеше дали се чувства облекчена, или разочарована.

— Чувала съм за нея — отговори й тя.

— Е, повярвай ми, всичко, което си чувала, е вярно. Тя е истинска откачалка. Толкова е екстравагантна, че направо не ми го побира умът. Вече се опита да подари на мен и Дерек еднакви палта от норки и да ни изпрати в Таити за медения месец. А градинските приеми — не можеш да си представиш колко глуповати ти се струват след първия или втория път.

Хоуп се засмя.

— Повечето жени вероятно не биха се отказали от такова палто, а и никога не съм чувала някой да е умрял от свръхдоза чай.

— Ако това беше всичко, може би щях да се справя, но, честно казано, не е. Долорес мисли да направи всичко сама — и да го направи по свой маниер. Помислих си, че ако двамата с чичо Пейс работите заедно, ще можете да й окажете известен отпор.

— Това ми звучи като доста трудна задача.

— Двамата заедно ще можете да се справите. Имам ви доверие, стига преди това да не се избиете — тя помълча малко и продължи, този път по-сериозно: — Виж, Хоуп, знам какво си казала — че си ангажирана за онази събота, но това ли е единствената причина да не искаш да се заемеш с моята сватба или е и заради чичо Пейс?

Хоуп вдигна един молив от бюрото си и огледа следите от зъби по края му. Въпреки старанията си все не можеше да изостави този свой детски навик за освобождаване от напрежението. Всичките моливи, които виждаше в момента, изглеждаха така, сякаш ги е гризал бобър.

— Бих искала да вярвам, че мога да се оправя с него, Бетани. Все пак това ми е професията.

— А и бих казала, че се е променил.

— Точно така.

В гласа на Хоуп прозвуча съмнение, но вече бе започнала да се пита същото. Пейс я учудваше. Тя погледна двете дузини жълти рози на бюрото си. Когато сутринта пристигна в офиса си, те я очакваха заедно с картичка от Пейс. Тя взе отново молива.

— Дали старият Пейс би отделил време да организира сватба?

— Не, но ти си любимата му племенница.

— Аз съм единствената му племенница, но не там е въпросът. Честно казано, ние мислехме да забегнем някъде, но той ни убеди да не го правим.

Хоуп стисна още по-силно молива.

— Мили Боже, Бетани, как можа да кажеш, че се е променил? Все още се опитва да командва всички. Той ми каза, че ти си искала да ти организирам сватбата.

— Така е — вметна Бетани. — Не те е излъгал.

— Но е трябвало да те убеди да направиш сватба?

— Не беше точно така…

Моливът вече се беше насочил към устата на Хоуп, но тя го отдръпна и продължи:

— Каза ми, че имаш проблеми. В множествено число. Кои са другите?

— Тайна — рече немирно Бетани. — Ще ти кажа, когато всичко свърши, ако приемеш поръчката де.

Хоуп избърса чело с опакото на ръката си и погледна яркото пролетно небе. Слава Богу, днес беше неделя и тази сутрин можеше да мине само с една късна закуска. Тя остана още малко на колене и отново погледна към плодородната кафява почва. Блестящата алуминиева лопатка в ръката й се беше нагряла. Нищо не я успокояваше повече от градинарството, а след изминалата седмица Хоуп определено се нуждаеше от подреждане на мислите.

Тя заби инструмента в пръстта и започна да разбива по-едрите буци и да смесва с нея току-що разпръснатата тор. Постоянно я връхлитаха мисли за Пейс.

Жълти рози в понеделник. Студено шампанско във вторник, шоколадови бонбони в сряда. Хайвер от моруна в четвъртък. До петък Хоуп вече беше наддала два килограма и бе очарована, когато пристигна малка синя кутийка от „Тифани“. Съдържанието й обаче накара сърцето й да спре. Малка, изключително стилна осемнадесеткаратова златна игла с формата на сватбена торта. Недостатъчно бляскава, за да предизвика протест, но и твърде скъпа и красива, за да не привлече внимание. А тази сутрин? Тази сутрин най-голямата бутилка „Шанел 5“, която Хоуп бе виждала през живота си, бе внимателно донесена в дневната й от разносвач в униформа, пристигнал с бяла лимузина.

Тя махна с ръка една божа кравичка и разпръсна още малко от бялата тор върху малката леха. Пейс винаги настояваше да получи най-скъпото, най-изящното и най-съвършеното — а сега обсипваше и нея с най-доброто. Сватбата на Бетани щеше да бъде същата. Всъщност това щеше да бъде събитието, което да изстреля „Сърдечни дела“ право към висините на хюстънското висше общество. Защото поне за едно нещо Пейс й бе казал абсолютната истина — че винаги иска наистина най-доброто.

И тя знаеше точно защо.

Искаше го, трябваше да го има, за да компенсира годините, в които бе получавал само най-лошото: стари дрехи, използвани книги, мебели втора ръка. Никога не бе имал истинско семейство — само лели и чичовци, които го прехвърляха от ръка на ръка, без да ги е грижа за малкото момченце. Хоуп смеси пръстта с торта. Веднъж й бе казал, че тя е първият човек, който му принадлежи изцяло.

Прогони мислите за тъмни очи и широки рамене и продължи да работи. Това беше нейният ден. Не искаше да мисли за Пейс, сватбата на Бетани или някое от решенията, които й предстоеше да вземе. В края на следобеда вече беше покрита с прах, но цветните лехи изглеждаха съвършени. Тя се изправи и изви гръб назад. Прониза я болка в гръбнака и основата на врата. Хоуп хвърли лопатката, изви шия и направи гримаса.

— Какво ще кажеш за един масаж?

Когато чу този глас, сърцето й заби два пъти по-бързо и тя отвори рязко очи. Пейс стоеше пред нея и изглеждаше като току-що излязъл от страниците на мъжко модно списание. Носеше черно кашмирено сако, бяло поло и тъмни вълнени панталони. В дясната си ръка въртеше безгрижно дебели слънчеви очила с черни стъкла. Слънцето проблясваше в златната верижка на китката му.

Хоуп знаеше, че изглежда ужасно и гласът й прозвуча по-отбранително от необходимото:

— Мисля, че тази седмица вече ми изпрати достатъчно подаръци, благодаря.

Той се ухили дръзко. Очите му се плъзнаха по небрежното й облекло, като на определени места се спряха за по-дълго.

— Но този би бил далеч по̀… личен.

Гледаше я самодоволно като препичащ се на слънце котарак, който е хванал тлъста мишка. Всичко по него изглеждаше лъскаво, скъпо и съвършено — от пригладената назад коса до върховете на скъпите му обувки.

Хоуп избърса ръце в джинсите си и пъхна пръсти в джобовете им, за да скрие пълните си с кал нокти.

— Трябваше да се обадиш — рече тя. — Не очаквах никого.

Той се усмихна и в ъгълчетата на очите му се появиха бръчици.

— Няма значение, изглеждаш страхотно.

Все още можеше да чете мислите й. Хоуп се почувства още по-изнервена.

— Какво правиш тук, Пейс?

Той продължи да върти слънчевите очила в ръцете си.

— Исках да видя дали съм те убедил да организираш сватбата на Бетани.

— Проблемът не е в убеждаването ми — излъга тя. — Семейство Слоутър, клиентите, за които вече ти споменах, си уговориха среща с мен за другата седмица, за да поговорим още веднъж. Накараха ме като начало да резервирам балната зала на „Риц“ за деня, който вие искате. Нейните родители са се оженили в „Риц“ в Париж и тя иска да пресъздаде тяхната сватба. Изглежда ми съвсем сигурна работа.

Той сви рамене с напрегнатата грация на вълк, преследващ плячката си.

— Положението може да се промени — след това направи крачка към нея. — Какво ще кажеш да пояздим заедно? Ще се опитам да те убедя да ни дадеш тази дата.

Хоуп знаеше, че в момента лицето й изразява изненада. Пейс Бракстън да отделя време за езда? Това просто не бе в негов стил. Тя сложи ръце на хълбоците си.

— Боже Господи, Пейс! В града си от достатъчно време, за да построиш още една търговска империя, като се има предвид темпото, с което трупаш богатства. Нима имаш време за такива неща?

Той сви рамене.

— Нещата се променят. Хората се променят. Това, че съм работил постоянно по времето докато бяхме женени, не означава, че продължавам да го правя.

— Очевидно — преди да успее да се сдържи, думите сами се изплъзнаха от устата й. — Това да не е нещо, което си научил в чужбина?

Зад него слънцето ту се скриваше, ту се показваше зад немирните облаци и образуваше шарени сенки. Вятърът се усили и Пейс присви очи.

— Там научих доста неща. Искаш ли да ти покажа някои от тях?

Хоуп се взря за частица от секундата в тъмните му очи и прочете обещанията в тях. „Да“, помисли си механично тя и устата й пресъхна. Той бе най-фантастичният любовник в живота й и макар да бе първия — а една жена никога не забравяше първия — беше и най-добрия.

— Какви например? — чу се да пита тя.

Той се усмихна бавно.

— Например как да измъквам с памук това, което искам — той повдигна едната си вежда. — Харесаха ли ти моите подаръци?

— Всичките бяха прекрасни, но нямаше нужда.

— Защо?

— Мисля, че си живял твърде дълго в чужбина. Тук са Съединените щати и не се занимаваме с подкупи.

Той се намръщи престорено и се удари с длан в челото.

— Как може да съм толкова глупав! Моля те, моля те, прости ми. Искаш ли да си ги взема обратно?

Хоуп се ухили.

— Твърде късно е — единственото нещо, което остана, е малко „Шанел“, все пак шишето бе толкова мъничко.

Тъмните му очи проблеснаха развеселено и той направи крачка към нея.

— Какво ще кажеш да си сложиш малко от него и да ми позволиш да те заведа на вечеря? Направил съм резервации за осем… — Пейс се спря за момент и отново продължи: — В един ресторант, който може да бъде добър за приема. Помислих си, че няма да е лошо да проверим как е там.

— Ти да проверяваш? — Хоуп го погледна с нарастващо раздразнение и сложи ръце на хълбоците си. — Именно за това не бих се захванала с организирането на сватбата на Бетани, дори и да можех. Ти ще се бъркаш във всичко и няма да ми позволиш да си гледам работата. Изобщо не си се променил — все още искаш да контролираш всичко.

— Хей, нали вече каза, че няма да се заемеш с това — той отново се ухили. — Ако няма да го правиш, значи всичко остава на мен. Струва ми се обаче, че би могла да ми дадеш някой съвет.

Хоуп вдигна ръка към лицето си и отмахна кичура коса, който пролетният вятър развяваше пред очите й.

— Безплатни съвети, а?

— Ресторантът е от някогашните ни любими местенца — настоя той. — Мисля, че ще ти хареса.

— В града има много нови ресторанти, където се правят приеми.

— Не искам нов — прекъсна я Пейс. — Върнах се в Хюстън, за да се наслаждавам на познатите неща, забрави ли?

От топлотата в гласа му в гърлото й заседна буца. Вятърът се втурна в косата й и я освободи от шнолата. Когато къдриците покриха очите й, Хоуп се помъчи да ги прибере обратно. Секунда по-късно Пейс протегна ръка и ги събра на конска опашка в юмрука си.

Пръстите му топлеха врата й и Хоуп не можа да не реагира. Дори и в най-хладните им дни, по време на тяхното отчуждение, Пейс винаги обичаше да я докосва. Според нея това бе закъсняла реакция от детството му, когато никой не му бе давал топлотата на физическия контакт.

Винаги бе обичала това негово качество.

Погледна право в бездънните му тъмни очи, без да обръща внимание на тежестта на ръката му и учестения пулс, който бумтеше в ушите й.

— И кой е този ресторант?

Пръстите му стиснаха още по-здраво косата й.

— „Варго“.

Преди да успее да се сдържи, Хоуп усети как очите й се разширяват.

— „Варго“? Сериозно ли говориш?

Той прокара нахално пръст по вдлъбнатината на врата й и облегна китка на треперещото й рамо.

— Защо не?

Изведнъж Хоуп почувства, че не може да понася допира и секунда повече. Издърпа косата си от ръката му, отстъпи крачка назад и се озова в цветната леха, като стъпка пет стръкчета теменужки с обувките си за тенис. Докато бяха женени, всеки път, когато празнуваха нещо, ходеха в този ресторант. От развода насам Хоуп го избягваше.

— Че кое място би било по-подходящо? Идеално е за приема на Бетани и Дерек.

Хоуп изправи гръбнак, но не можа да каже нищо. Завръщането в този страхотен ресторант заедно с Пейс щеше да отприщи у нея поток от прекрасни спомени — спомени, които не можеше да си позволи.

— Не мисля…

— Добре, тогава не мисли. Просто ела с мен. Тази вечер. Във „Варго“.

Буреносните облаци на запад покриха слънцето и вятърът изведнъж задуха по-остро. Гласът на Пейс прозвуча ниско и гърлено като грохота на идващия дъжд:

— Спомни си какви малки, прости вечери си правехме там, а след това…

— Със „след това“ се свърши, Пейс.

Той направи крачка към нея, вдигна ръка към бузата й и махна с палец едно от мръсните петна на лицето й.

— Така ли?

— Да.

— А не би трябвало.

Погледът му срещна нейния и отказа да го пусне. Хоуп знаеше, че трябва да се отдръпне, да се освободи от парещия допир, но не можеше. Не бе в състояние да отблъсне пръста, който сега проследяваше линията на брадичката й. Точно като непреклонния му поглед. Точно като тихия му глас. Точно като магнетичното му привличане. Тя гледаше като омагьосана движенията на устните му.

— Бихме могли да бъдем приятели, нали? Само приятели… или… ако искаш… любовници.

Пета глава

Когато последната дума се изплъзна от устата му, Пейс се усмихна — немирна, многозначителна усмивка — и Хоуп изведнъж усети разтуптяното сърце, учестеното дишане и полуотворените си устни.

— Полудя ли? — попита тя и отстъпи още крачка назад в цветната леха.

Да, да. Полудял съм и те обичам толкова силно, че съм си загубил ума. Само че се сдържа и се засмя колебливо, за да прикрие истинските си чувства.

— Защо не? Страхуваш ли се?

Хоуп улови немирните си коси и ги прибра в стегната опашка. Без сребърния им блясък, чертите на лицето й изглеждаха още по-красиви. Класическата й хубост спря дъха на Пейс толкова бързо, колкото вятърът бе грабнал къдриците й.

— Да се страхувам ли? — повтори тя. — Че от какво да се страхувам, за Бога?

— Ти ще ми кажеш — отвърна Пейс. — Откакто се появих, се държиш така, сякаш се каня да те отвлека и завържа в някоя пещера. Трябва да призная, че това би било забавно, но ти обещавам да не го правя — освен ако ти не искаш.

Лицето й придоби по-тъмен прасковен оттенък.

— Погрешно ме разбираш — отвърна накрая тя. — Не се страхувам, повярвай ми.

— Тогава какво?

Хоуп излезе от цветната леха, заобиколи го и отиде до бетонната пейка, където лежаха чифт забравени ръкавици. Тя ги вдигна рязко.

— Опитвам се да се уча от грешките си.

— Това ли съм за теб? Грешка?

— Не, но ако се съберем отново, ще бъде грешка — каза тя и се обърна към него, като усукваше ръкавиците. — Не искам да се забърквам с никого. Създадох си свой живот, Пейс. Имам си бизнес, кариера, цели. Нямам нужда от още усложнения, а около теб винаги се появяват такива — след това избърса чело с длан, като остави мръсно петно близо до косата и облиза устни. — А и не искам отново да бъда наранявана.

— Никога не съм искал да ти причинявам болка — той посегна и я докосна по ръката. — Наистина не съм искал, Хоуп.

— Може би — отвърна тихо тя. — Само че в крайна сметка стана именно така. И не бих могла отново да понеса всичките тези страдания. Не това искам.

Сърцето на Пейс се разтуптя лудо.

— А какво искаш?

Очите й заприличаха на овални парченца небе. Докато му отговаряше, Пейс чу смътно зад гърба си първата гръмотевица.

— Искам това, което имам — кариерата, спокойствието и тишината си, своя живот — каквито бяха преди отново да се появиш.

— Можеш да имаш и това, и повече.

— Не и когато ти си наоколо — каза тя. — Изискваш твърде много, Пейс. Твърде много внимание, твърде много съсредоточаване, твърде много… от всичко.

— Вече не. Промених се, наистина.

Хоуп го погледна втренчено. Изминаха пет секунди, пет удара на сърцето, пет вечности. След това промълви:

— Никой не може да се промени толкова много.

Беше необходим само един телефонен разговор.

Пейс беше работил с Джо Греъм в началото на кариерата си и когато му се обади, Джо, който сега беше управител на „Риц“, се зарадва да чуе стария си приятел. Пейс не усещаше никакви угризения — предлагаше им по-изгодна сделка и те трябваше да са очаровани.

Минута по-късно семейство Слоутър получиха разочароващо обаждане.

Бе станала огромна грешка. Балната зала не беше свободна за сватбата им и управата на хотела бе покрусена от тази грешка. За да изразят дълбокото си съжаление, „Риц Корпорейшън“ бяха готови да поемат тази сватба в Париж, и то със значителна отстъпка. Всъщност с невероятна отстъпка. Дали семейство Слоутър се интересуваха?

Следобедът приличаше на съвършено бижу: безкрайно небе като лапис лазули, блестящо слънце като жълт диамант и зелена трева като смарагд. Пейс поседя още малко в колата си на паркинга пред „Варго“, като се наслаждаваше на кристалния пролетен ден.

Нещата се бяха подредили като плочки на домино. Някои хора наричаха това късмет, но не и Пейс. Той създаваше собствения си късмет. Разбира се, Хоуп беше разочарована, че Слоутърови са отменили поръчката си, но те бяха толкова щастливи от промяната, че нямаше основания да бъде недоволна. Когато Пейс й се обади да види как вървят нещата, тя му каза, че в крайна сметка ще може да се заеме със сватбата на Бетани. А и тази сватба щеше да направи много, много повече за „Сърдечни дела“.

Той слезе от червения мерцедес и затръшна вратата с глух звук, който проехтя по пустия паркинг. Хоуп бе продължила да отклонява поканите му за вечеря, като все казваше, че има работа. Пейс обаче усещаше, че започва да печели. Беше настоял да се срещнат във „Варго“ „просто за да го проверят“, и тя най-сетне се бе предала.

Той влезе през парадния вход. Яркото слънце проникваше през стъклата и лъчите падаха точно пред краката му. Широкият парк на хотела го мамеше с великолепната си гледка. Привлечен от поразителната зеленина, той мина покрай пустеещата рецепция и се спря пред двете бледи прасковени канапета. Застанала на ръка разстояние, една катеричка се втренчи в него през стъклото. Между лапичките си бе стиснала задигнато парче хляб.

Пейс чу вратите зад гърба му да се отварят, обърна се и видя Хоуп. За момент му се стори, че катеричката е откраднала не само парче хляб, а и въздуха наоколо, защото му стана трудно да диша.

Беше облечена в тюркоазносиня рокля. Богатите гънки на горната част подчертаваха гърдите й. Косата й беше спусната и лежеше по раменете й като разтопено злато. Пейс знаеше, че ако прокара пръсти по нежната коприна, ще усети топлината на пролетния ден. Кожата й пък сигурно носеше уханието му. Ускореният пулс му подсказваше да престане, но спомените му вече се бяха отприщили и можеше да ги спре толкова, колкото и водите на Нил.

Бързо прекоси покрития с прасковени плочки под, улови ръцете й и я докосна с устни по бузата за поздрав. Все едно целуваше пеперуда — невероятно нежна, уханна и неуловима. Когато се отдръпна назад, в сапфирените й очи бе изписана изненада, но Пейс я бе целунал толкова бързо, че не й даде време да реагира.

— Благодаря ти, че дойде, Хоуп. Наистина се радвам, че си промени решението и се съгласи да се заемеш със сватбата на Бетани.

Тя изглеждаше притеснена, но все пак сви рамене.

— Просто така се стекоха обстоятелствата. Семейство Слоутър ми се обадиха вчера и бяха очаровани. Жената каза, че от хотела са направила грешка и балната зала не е свободна за деня, който тя иска, но са й направили предложение, на което не могла да откаже. Много бързаше и нямаше време да ми обяснява.

Пейс я стисна за ръката.

— Сватбата на Бетани ще бъде по-полезна за твоя бизнес. Обещавам ти.

— Все пак не е хубаво да се губи такава поръчка. Макар че нямах нищо общо с проблемите…

Преди да успее да продължи, навън се чу пронизителен птичи крясък. Пейс се обърна към бара, където се виждаше отворената врата към парка, и се възползва от навременното прекъсване. Той предложи ръката си на Хоуп и кимна към двора.

— Ще излезем ли? Мисля, че Джордж ни вика.

Искрената й усмивка накара сърцето му да пропусне няколко удара, но когато ръцете им се докоснаха, пулсът забумтя още по-лудо в ушите му. Той пъхна ръката й под лакътя си и я поведе надолу по стъпалата, към миризмата на дим от прасковено зеления бар и вътрешния двор. Кацнал на парапета, с разперена като проблясваща дъга опашка, огромният паун ги изгледа и отново нададе остър, пронизителен крясък.

— О, Господи! — каза задъхано Хоуп. — Изобщо не се е променил, нали? Някога да си виждал нещо по-прелестно?

Пейс отговори тихо, без да откъсва поглед от лицето й:

— Да. Това е най-прелестното нещо, което някога съм виждал.

Птицата повика още веднъж харема си, скочи от парапета и пое към меката зелена морава. Хоуп се обърна към Пейс. Все още го държеше под ръка и когато се размърда, той усети още веднъж парфюма й. Лицата им бяха на сантиметри едно от друго. В този момент толкова се изкушаваше да й каже истината — да й даде да разбере колко отчаяно иска да си я върне — че дори отвори уста да заговори.

Хоуп обаче го изпревари, като освободи внимателно ръката си и се отдръпна.

— Аз… мисля, че е по-добре да намерим господин Уилиамс — рече тя. — Сигурно ще искаш да прегледаш менюто и да видиш кои дни са им свободни — след това погледна през рамо и направи крачка към бара. — Ще се върна след минутка…

Пейс сложи ръка на рамото й, за да я спре.

— Почакай — рече той. — Нека първо огледаме парка. Менюто мога да разгледам и по-късно.

Тя се поколеба и сведе поглед към пръстите му, сякаш отговорът беше изписан на тях и можеше да го прочете, без да си прави труда да мисли. Накрая вдигна очи.

— Добре — каза му и неохотният й, пресипнал глас накара кръвта във вените му да запулсира. — Но не мога да се бавя много. Трябва да се върна в офиса за една среща.

Пейс направи вътрешно гримаса. Боже мой, колко пъти я беше срязвал със същите думи? Дали се бе чувствала по същия начин?

Но можеше само да кимне. Тръгнаха покрай лъкатушещия парапет около бара и поеха по пътеката към двора. Секунди по-късно се озоваха на висящия тъмнозелен мост. Ритъмът на стъпките им съперничеше на пулса на Пейс. Хоуп залитна за момент на високите си токчета, но той й помогна да се изправи, като я прегърна през талията. Когато стигнаха до другия бряг, не я пусна.

Бавно, наслаждавайки се на всяка стъпка, Пейс тръгна с Хоуп нагоре по пътеката. Отвсякъде ги обгръщаше тихата песен на водопада и чуруликането на птиците. От другата страна топлата тексаска пролет бе накарала великолепните азалии да цъфнат. Короните им образуваха уединен тунел. Пейс вдиша дълбоко, като се наслаждаваше на момента, и за пръв път забрави страха от бъдещето и съжалението за миналото.

Времето сякаш бе спряло. Поведе я към мястото, което все още наричаха тяхно. В миналото винаги пренебрегваха романтичната бяла беседка с тъмнозелени пейки и предпочитаха средата на двора, където все още стоеше малката кръгла бетонна масичка. Пейките, които я обграждаха, бяха покрити с мозайка, чиито разноцветни парченца проблясваха на яркото слънце.

Хоуп се отдръпна от Пейс и погали с пръсти гладките плочки, без да изпуска от очи езерото пред тях. Две секунди по-късно, в абсолютно точния момент, се появи келнер в бяло сако, със сребърна кофичка за шампанско и две чаши в ръка. Хоуп стрелна поглед към Пейс, но не каза нищо. Пейс благодари на келнера и го отпрати.

— Какво е това?

Шарената сянка докосна лицето й, погали бузите й, плъзна се по косата и целуна ресниците й. На Пейс му се прииска да направи същото, но вместо това се усмихна, наля виното и й подаде едната кристална чаша.

— Когато каза, че не искаш да вечеряш с мен, си помислих, че можем поне да си поделим една бутилка вино… заради старите времена.

Пръстите й стиснаха здраво столчето на чашата.

— Нямам време за това. Днес имам да върша милион неща.

Ветрецът раздвижи катедралата от дървета над главите им и хорът на птиците наруши мълчанието.

— За това трябва да отделиш време — каза нежно той.

Хоуп сведе поглед към чашата в ръката си и най-сетне вдигна очи към него.

— Не говориш като онзи Пейс, когото познавах.

— Това е, защото не съм същият, Хоуп. Откакто пристигнах, все ти го повтарям. Сега започваш ли да ми вярваш?

— Може би — сините й очи го заоглеждаха изпитателно и гласът й прозвуча едва доловимо. — А може би не.

Той задържа дъха си.

— Кое би те убедило?

Хоуп погледна към чашата си, след това се усмихна бавно, вдигна я и докосна с ръба й долната си устна. Прониза го внезапно желание.

— Не съм сигурна — отвърна бавно тя, — но наистина ме заинтригува.

Пейс я гледаше като омагьосан как вдига чашата към устните си и гърлото й се раздвижва. Докато Хоуп пиеше, той се опияняваше от вида й. Накрая тя свали чашата от устните си и го погледна озадачено.

— Ти няма ли да пиеш?

— Разбира се — каза той и отпи механично глътка от скъпото вино. Нямаше да забележи, дори и да бе джинджифилова бира.

— Кажи ми истинската причина, поради която си се върнал, Пейс — каза неочаквано Хоуп. — Зная, че си искал да се запознаеш с годеника на Бетани, но само затова ли?

Той отиде до края на езерцето и погледна към водата. Един черен лебед, чиято червена човка се открояваше ярко на слънцето, кръстосваше спокойните му води. Можеше да й каже истината — все пак искаше да я узнае, но ако го направеше, рискуваше да загуби всичко. Със сигурност щеше да избяга като онзи лебед, ако се опиташе да я преследва.

Все пак реши да поеме риска и се обърна към нея:

— Какво би направила, ако ти кажа, че съм дошъл за теб?

След това пресуши набързо чашата си и се втренчи в нея.

Хоуп неочаквано се усмихна и заобиколи темата:

— Не мисля, че бих ти повярвала.

Пейс направи крачка към нея, като я гледаше изпитателно.

— Защо? Докато бяхме женени, бях тъй лудо влюбен в теб, че ми се струваше, че съм умрял и се намирам в рая — след това вдигна бавно ръка, пъхна я в косата й и докосна врата й. Ако косата й приличаше на коприна, кожата й бе сатен — топъл, прасковен сатен, ухаещ на собственото му желание. — Ти спаси живота ми, Хоуп.

Тя поклати глава и гладките мускули се раздвижиха под пръстите му.

— Не — прошепна. — Не казвай това. Опитах се, но ти не ми позволи.

— Какво искаш да кажеш? Преди да те срещна, дори не знаех какво е любов. Ти ми даде семейство, дом, светлина в прозореца.

— Не, Пейс, грешиш. Никога не сме имали тези неща — той понечи да я прекъсне, но Хоуп поклати глава и го спря. — Ти си мислеше, че е така, защото никога не си имал никакво семейство, но нашата връзка далеч не беше съвършена — тя сведе очи. — Опитах се да ти дам истински дом, но ти не ми позволи, винаги беше страшно зает.

— Права си — гласът му отново стана нежен и той свали ръка от врата й. — Повярвай ми, сега го съзнавам.

След това вдигна проблясващата бутилка и отново напълни чашите.

— Имах енергия само за една мечта и тя беше единствено моя. Нямаш представа колко съжалявам за това сега.

Тя поклати глава и русата й коса се раздвижи на вятъра като бляскав воал.

— Животът не е само в работата.

Пейс остави чашата си на масата и я погледна в очите.

— Може би ти трябва да си спомниш това.

После взе бавно чашата от ръката й, сложи я на масата, обхвана нежно лицето й с дланите си и я притегли. Секунда по-късно устните им се докоснаха.

Светът около тях се завъртя.

Шеста глава

Хоуп не бе усетила, че този момент е повратен. Когато ръцете на Пейс докоснаха лицето й, тя просто му откликна. Секунди по-късно се озова притисната до широките му гърди. Пръстите му се заровиха в косата й и устните им се сляха.

Тялото си спомняше това, което умът се опитваше да забрави: извивка по извивка, линия по линия. Ръцете й се насочиха към раменете и се плъзнаха надолу по гърба му. Мускулите под дланите й бяха корави и силни, както преди години. Прииска й се да извика от внезапно връхлетелите я усещания, но не можеше — не бе в състояние да прави нищо друго, освен да му отговаря.

Под нежния натиск устните й предателски се разтвориха и Пейс отново завладя устата й. През дългите години след развода тя бе сънувала тези устни и усещанията, които можеха да предизвикват, като често се въртеше в леглото нощем, по-самотна отвсякога. Сега обаче не беше сън, а реалност, и тялото й се наслаждаваше на това.

Ръцете му притиснаха гърба й и Хоуп успя да усети вкуса, миризмата и допира на желанието, което се излъчваше от него. То се надигаше и обгръщаше и двамата като най-сладкия парфюм, който можеше да си представи.

В дълбините на съзнанието си знаеше, че не бива да му позволява това, че трябва да престане веднага, но просто не можеше да устои на забраненото удоволствие от галещите му устни. Хоуп остави здравия си разум настрана и се отпусна по течението.

Устните му имаха вкус на шампанско и това предизвикваше спомени за други времена, за други целувки. Пейс може и да бе отдаден на кариерата си, но когато станеше време да правят любов, зарязваше всичко останало. Посвещаваше на интимния им живот толкова часове, колкото би могла да поиска, и сега отново го правеше. Устните и ръцете му изискваха същото в отговор.

За момент Хоуп усети, че се поддава на неизказаното му, но очевидно желание. Устните й се разтвориха, а сърцето й подскочи. Дланите му пареха гърба й през плата на роклята. Секунда по-късно обаче осъзна какво става и започна да се съпротивлява на примамливите му ласки.

Той я задържа още малко, сякаш не можеше да понесе мисълта да я пусне, но най-сетне свали неохотно ръце.

— Какво правим? — каза задъхано Хоуп.

Пейс поклати глава и яркото слънце проблесна в черната му коса.

— Аз те целувах, а ти ми отвръщаше.

Тя вдигна ръка, сякаш за да покрие устата си, но после размисли и отпусна пръсти.

— Е, не биваше да го правя — нито пък ти.

След това му обърна гръб, потресена от реакцията, която Пейс все още бе в състояние да предизвика у нея. Пръстите й се уловиха за ръба на бетонната маса.

— Защо не?

— Казах ти вече — рече остро тя. — Не искам и нямам нужда от никого в живота си. Пораснах, имам собствен бизнес и съм независима.

— Добре — той впи пръсти в ръката й, дръпна я да застане с лице към него и заговори така, сякаш четеше мислите й. — А когато един ден след години се събудиш — самотна и трепереща от студ, но все пак независима — тогава ще си спомниш тази целувка… ще се чудиш защо си ме отблъснала.

За няколко минути Хоуп се озова в колата си и потегли към Уестхаймър, като заобикаляше дупките и другите автомобили като опитен автомобилен състезател.

Защо беше отишла във „Варго“?

Защо си беше позволила да го целуне?

Защо бе поела тази поръчка?

Да, имаше нужда, отчаяно се нуждаеше от нея. Договорът за наем на офиса изтичаше, а Елън заслужаваше повишение. Но все пак не биваше да се съгласява. Все щеше да дойде друга поръчка, друго събитие, друга сватба. Приемането на тази бе една огромна грешка. Пръстите й стиснаха здраво волана и тя заби нокти в дланите си.

Само неприятности щеше да й донесе.

Защото именно това беше Пейс — неприятности.

На три светофара не успя да спре на жълто и чак на четвъртия, когато видя червената светлина, заби спирачки. Докато седеше в колата, се опита да се успокои, но й бе невъзможно. Краката й трепереха, сякаш бе бягала на състезание, а сърцето й биеше лудо.

Изобщо не й помагаше факта, че тя самата си бе задавала изречения от него въпрос. Не искаше да остане сама до края на живота си, но още една връзка с Пейс? И дума не можеше да става.

Вдигна пръсти към устните си и не можа да не си спомни целувката. Беше й казал, че се е променил, но грешеше. Все още можеше с едно докосване да обърне целия й свят с главата надолу.

Когато Бетани влезе в офиса й, първата мисъл на Хоуп бе, че красивата млада жена изобщо не се е променила. Само че, докато се прегръщаха, целуваха се по бузите и се опитваха със смях да наваксат годините, откакто се бяха видели за последен път, мнението й се промени. Бетани бе станала още по-мила, отколкото като дете и очевидно бе развълнувана от предстоящата сватба.

— Толкова се радвам да те видя, Хоуп! Едва сега осъзнах колко много си ми липсвала.

Хоуп вече имаше готов чай от любимата на Бетани марка и наля две чаши.

— И на мен ми липсваше — тя вдигна очи и се усмихна. — Преди да започнем деловите разговори, искам да чуя някои подробности за Дерек. Разкажи ми за него.

Пазейки равновесие с порцелановата чашка, тя се обърна, отиде до стола на Бетани и й я подаде.

— Пейс каза, че е страшно мил.

— Добре — в ъгълчетата на очите на Бетани се появиха гънчици. — Радвам се, че чичо Пейс мисли така. Ако беше на друго мнение, щях да съм в беда. Доколкото го познавам, веднага щеше да започне да ми търси някой друг — тя отпи малко чай. — Мислех си, че харесва Дерек, но не бях напълно сигурна. Не съм много добра в четенето на мислите му.

Хоуп се настани на стола до Бетани.

— Разбирам какво имаш предвид — рече сухо тя. — И аз направих няколко грешки в тази област.

— Не! — каза невярващо Бетани. — Аз пък смятах, че двамата можете да си четете мислите.

— Някога може би… но вече не — Хоуп сведе поглед към кехлибарената течност в чашката си и отново вдигна очи. — Не си дошла да ми говориш за чичо си, разкажи ми за Дерек.

Усмивката на Бетани изгря като пролетно слънце.

— Той наистина е чудесен човек. Макар да има купища пари, с нищо не го показва. Мил е и внимателен, хубав и…

— И е всичко, което търсиш у един мъж?

— Точно така. Той работи заедно с баща си в семейната петролна компания. До неотдавна са имали големи разногласия, но са се оправили и сега всичко изглежда наред. Само ми се иска да можех да кажа същото и за майка му.

Хоуп се намръщи.

— След като ми спомена за Долорес по телефона, се обадих на една приятелка. Тя ми каза, че Долорес може да бъде наистина… — тя направи деликатна пауза — неприятна.

Бетани отпи малко чай и направи гримаса при последната й дума.

— Ако кажеш „гаднярка“, няма да сбъркаш. Ако не го познавах, щях да си помисля, че са намерили Дерек в зелевата леха, защото не виждам как може да са създали такъв чудесен човек.

— Но ти си щастлива и само това е от значение.

— И двамата сме щастливи — и то ужасно.

Хоуп остави чая си и посегна към папката на бюрото.

— Тогава трябва да обсъдим някои неща. Да поговорим за поканите и цветята, фотографът е лесен, използвам един и същ за почти всичките си сватби и той е доста добър — тя отвори папката и извади прикрепената вътре писалка. — И очевидно ще трябва да обсъдим мястото не само на приема ти — това ще определи как ще съставим менюто — а и на истинската церемония — тя се усмихна. — Въпреки помощта на чичо ти ни предстои много работа.

Бетани избягна погледа на Хоуп, вдигна сребърната лъжичка, която беше сложила в чинийката, и разбърка бавно чая си. Секундите минаваха и Хоуп започна да се чувства някак неловко. Повечето бъдещи булки нямаха търпение да обсъждат подробностите по сватбата си.

— Нещо… не е наред ли? — попита накрая тя.

Бетани отпи набързо от чая. Косата скриваше наполовина профила й. Секунди по-късно тя вдигна ръка и прибра немирните къдрици.

— Зная, че вероятно правиш най-хубавите сватби на света, Хоуп, и не бих искал никой друг да се заеме с моята, но — честно казано — не ме е грижа за всичко това. Просто искам да се омъжа и да живея с Дерек. Единствено това ми се струва важно.

Хоуп въздъхна облекчено, наведе се напред и докосна Бетани по ръката.

— Благодаря ти за комплимента и разбирам за какво говориш. Разбирам. Трябва едновременно да задоволим Долорес Хернандес и все пак събитието да не се превърне в цирк.

Бетани се засмя, но само след секунда нова сянка премина през лицето й. Хоуп не можеше да й обърне по-малко внимание, отколкото на предишната.

— Има и още нещо, което те тревожи, нали? — попита тихо тя.

Младата жена кимна неохотно и остави чашата си на махагоновата масичка между тях.

— Честно казано, страхувам се, че създадох едно чудовище или поне го пуснах на свобода — тя поклати глава. — Много сглупих, но той бе така убедителен.

Хоуп се наведе напред на стола си.

— Пейс ли?

Бетани кимна.

— Пейс — след това повдигна едното ъгълче на устните си. — Грешката е моя, знам, но се страхувам, че цялата работа може да стане прекалено претенциозна и скъпа.

— Наистина, ние ходихме във „Варго“ — рече Хоуп — и си насрочихме среща, за да разгледаме някои от най-хубавите хотели, но иначе чаках да поговоря с теб, преди да направя каквото и да било. Какво те кара да мислиш, че той се увлича?

— Ами миналата вечер дойде при мен със списъка с гостите за сватбата. В него имаше повече от четиристотин души, Хоуп, а още не е приключил!

Хоуп не успя да прикрие изненадата си.

— Четиристотин? Доста са.

Бетани направи кисела физиономия.

— Зная. Изненадващо, нали? Но има и още нещо… Миналата вечер Дерек му спомена, че обича класическа музика, и чичо Пейс му каза, че ще поговори с теб да наемеш за сватбата Хюстънския симфоничен оркестър. Тази сутрин пък ми съобщи, че поканите ще бъдат разнасяни от униформен иконом с лимузина и шофьор — тя поклати глава. — Не това имах предвид.

Хоуп се опита да прикрие усмивката си. Пейс винаги мислеше с размах, това поне бе сигурно.

— Обсъдихте ли това с Пейс?

— Не — Бетани поклати глава с нещастно изражение. — Страхувах се да не го обидя.

— Трябва да му кажеш — настоя нежно Хоуп. — Това е твоята сватба и ако не ти харесва как вървят нещата, трябва да го кажеш.

— Не може ли ти да…

Хоуп вдигна ръка и поклати глава.

— Не се меся между роднини.

— Но не можеш ли просто да му кажеш, че искам всичко да е съвсем простичко?

— Ти трябва да го направиш — настоя Хоуп. — И без това сигурно теб ще те послуша повече.

Сега беше ред на Бетани да поклати глава.

— Не мисля. Той не престава да говори за теб. Постоянно чувам „Хоуп това“, „Хоуп онова“. Кълна се, държи се така, сякаш ти си измислила сватбите.

Топла вълна на изненада заля Хоуп. Пейс никога преди не бе показвал, че е впечатлен от нещо, направено от нея.

— Радвам се, че мисли така — каза тя с пресипнал глас. — Винаги правя възможното сватбите ми да станат нещо изключително — тя погледна Бетани право в очите. — Но ако не започнем работа по тази, тя никога няма да се състои. Трябва да…

Но още докато Хоуп говореше, Бетани си погледна часовника и я прекъсна с виновна усмивка:

— Съжалявам, но трябва да бягам. Тази вечер летя за Чикаго.

Хоуп гледаше слисана как Бетани става от стола.

— Ами…

Бетани поклати глава.

— Наистина съжалявам, но вече закъснявам. Аз… ще ти се обадя, когато се върна, и тогава можем да поговорим за тези неща.

Хоуп се изправи, стиснала папката в ръце.

— Нямаме много време, Бетани. Можеш ли поне да дойдеш с нас на обиколката из хотелите другата седмица? Трябва да избереш къде ще се състои сват…

Бетани обаче вече беше тръгнала към вратата.

— Ще се опитам, Хоуп. Наистина ще се опитам. Но ако не успея, вие двамата решавайте.

През следващата седмица Хоуп вече беше успяла да позабрави целувката на Пейс — или поне така си мислеше — но когато го видя да крачи през хотелското фоайе към нея, сърцето й подскочи и затупа лудо в гърдите й. Беше толкова хубав, толкова изискан, толкова различен отпреди. И беше сам.

Когато стигна до нея, тя попита:

— Къде е Бетани? Мислех, че ще дойде с теб.

— Още е в Чикаго — той я хвана за ръцете и докосна с устни бузата й за поздрав. — Какво има? — подразни я. — Страхуваш се да останеш сама с мен?

Хоуп усети как вътрешностите й се свиват от уханието на одеколона, който той винаги използваше. Колко сутрини бе лежала в леглото след бурната сутрешна любов и го бе гледала как плиска бузите си с него? Все й се искаше той да се върне обратно в леглото, но винаги го чакаше някой, провеждаше се среща или му се обаждаха от чужбина.

Тя се върна рязко в реалността.

— Не, не се страхувам, но обикновено планирам сватбите с известно участие от страна на булката. Говорих с нея само няколко пъти. Започвам да се изнервям.

— Недей — каза непринудено той. — Ще се справим чудесно.

След това я хвана за лакътя и я поведе през фоайето на изискания хотел като говореше пътьом:

— Съжалявам, че закъснях, но бях забравил колко е натоварено хюстънското движение.

— Няма нищо — рече тя, като се мъчеше да поддържа професионализма, който вероятно вече бе загубила. Беше разчитала Бетани да неутрализира напрежението между тях, но сега трябваше да се оправя сама. — Ще прегледаме този хотел, след това ще те закарам до следващия. Вероятно съм по-запозната от теб с преките пътища.

— Не искам да поемам по преките пътища — отвърна веднага той. — Сега искам да поемем по дългия маршрут.

Думите му я накараха да спре. Тя го погледна и в гласа й прозвуча изненада:

— Сериозно ли говориш?

Пейс се усмихна, вдигна ръка и направи с пръсти знака на победата.

— Честна скаутска. Сега съм различен човек. Никога не бързам, никога не съм припрян, винаги отделям достатъчно време — той огледа лицето й, като се позабави на устните, след това отново я погледна в очите. — За всичко.

Хоуп усети топлина по лицето си още преди кожата й да се зачерви.

— Пейс, това трябва да престане!

Пейс разшири невинно очи.

— Кое?

— Знаеш кое — рече измъчено тя. — Тези намеци, шампанското… целувката… подаръците.

Почувства топлината на допира му през плата на наситенорозовия си костюм.

— Не ти ли харесаха моите подаръци?

— Страшно ми харесаха — призна тя, — но това беше делово предложение, забрави ли? Приех поръчката ти и наистина няма нужда да ме обсипваш с подаръци… или внимание.

Тъмните му очи зашариха по лицето й.

— Преди се оплакваше, че никога не ти отделям достатъчно внимание. Да не би сега да ми казваш, че ти отделям прекалено много внимание?

— Тогава имах нужда от внимание. Сега нямам.

Ръката му се премести на лакътя й.

— Защото си имаш свой бизнес?

— Точно така — тя тръгна към балната зала и продължи пътьом: — Това ме удовлетворява достатъчно и отнема цялото ми време. Животът ми е пълноценен и без тези неща.

Пейс я дръпна за ръката и я накара да спре.

— Това е лудост!

— Не, не е! — Хоуп тръгна напред и го принуди да я пусне. — Постоянно ми повтаряш, че си се променил. Е, аз също. Защо не можеш да приемеш това?

Успя да стигне чак до вратата на балната зала, преди Пейс да й препречи пътя.

— Но всички обичат подаръци!

Хоуп го заобиколи и влезе в огромната зала. Проблясващите златни полилеи и покритите с огледала стени вътре увеличаваха безпокойството й. Не ставаше дума за подаръците, но Пейс очевидно не желаеше да разбере. Както винаги, той действаше по свой правилник. Хоуп реши да остави темата и да премине към работата.

— Както виждаш, тази зала може да побере… — тя прелисти тетрадката си — … приблизително четиристотин души. Мислиш ли, че е подходяща?

Без да обърне внимание на въпроса й, Пейс се приближи и застана на сантиметри до нея.

— Не извъртай, Хоуп. Това е важно за мен. Искам да знам в кои отношения си се променила. Кажи ми.

Хоуп затвори бавно тетрадката си и срещна погледа му. Някога той сменяше темата, когато отговорът й не му харесваше, но нещо в гласа му й подсказа, че наистина иска да разбере. Тя си пое дълбоко дъх и заговори:

— Вече съм делова жена, Пейс. Животът ми е пълноценен, много зает и до голяма степен под контрол. Накратко казано, вече не си седя у дома да чакам някого.

— Това какво общо има с моите малки подаръчета?

— Нищо пряко, но за мен те са символ. Символ на всичко, което исках, докато бяхме женени, но не е задължително да искам или да се нуждая сега.

Той вдигна ръка и я докосна нежно по бузата.

— Да не би да се опитваш да ми кажеш, че вече не искаш мен? Това ли е? Че връзките са нещо безполезно в живота ти?

Той свали ръка и зачака отговора й.

Сърцето на Хоуп заби силно. Тя го изчака да се поуспокои и едва тогава попита:

— Искаш ли да бъда откровена?

— Да.

Тя направи крачка встрани, за да постави известно разстояние между себе си и магнетичното му привличане.

— Харесва ми да владея живота си, да се грижа за собствения си бизнес, да ръководя своята собствена си игра — тя облиза устни. — Наистина нямам нужда от някого в този смисъл — Хоуп вдигна папката. Искаше да премине на по-безопасна тема. — А сега можем ли да се върнем на…

— … Но може отново да поискаш някой да влезе в живота ти. Така ли е?

Хоуп стисна здраво папката до гърдите си и отговори с известна доза яд — повече на себе си като се сещаше за мислите си през изминалата седмица:

— Е, никой не иска да остане сам цял живот, нали?

Чувстваше се като стъпила в плаващи пясъци и сякаш само Пейс знаеше къде е твърдата почва.

— Не — каза бавно той, без да я изпуска от очи. — Никой не иска да остане сам. Особено когато знае, че наблизо има човек, който му пасва идеално.

Хоуп поиска да извърне поглед, но не можа. Пейс като че ли я хипнотизираше — с гласа си, с погледа си, с общото им минало. И го знаеше. Навън, в коридора, някой включи прахосмукачка и наруши магията на момента. Хоуп отстъпи облекчено назад и отвори тетрадката.

— Е, както казах, тази зала побира около четиристотин души. Мислиш ли, че е достатъчно голяма?

Пейс я погледа още малко, след това скръсти ръце и на лицето му се изписа замислено изражение. За момент Хоуп си помисли, че ще продължи по неговата си тема, но когато заговори, очевидно бе решил засега да я изостави. Тя въздъхна облекчено.

— Вероятно ще имаме горе-долу толкова гости — каза Пейс. — Но всъщност залата е малко недодялана, не мислиш ли?

Хоуп огледа разкошната бална зала и се сети за бедната Бетани. Наистина трябваше да дойде с тях.

— В Хюстън няма много бални зали, които да са по-елегантни от тази — отвърна накрая тя.

Пейс отиде в средата на залата. Светлините се отразяваха в тежкия му златен часовник и неочаквано, когато заговори, равният му, спокоен глас я накара да се почувства като под вода — мъчеше се да чуе, мъчеше се да диша, мъчеше се да мисли. Забрави изцяло за Бетани.

— … Но не съм сигурен. Просто не ми се струва подходяща. Не си ли съгласна?

Докато Хоуп се бореше с мислите си, той вече бе обиколил залата и застана пред нея, като я гледаше изпитателно и очакваше отговор.

— Не, не мисля — отвърна накрая тя, — но ти си шефът — след това погледна отново бележките си и се опита да се съсредоточи върху предстоящата задача, а не върху това, как изглежда Пейс или какви намеци прави. — Както вече казах, има много традиционни места, които можем да разгледаме, но ако не харесваш балните зали винаги съществуват много други варианти. Правила съм сватби в задни дворове, в Херман Парк, дори една на плажа Кристъл. Наистина беше много романтично — по залез-слънце, с огън на открито.

Той я погледна с тъмните си очи, след това се обърна и я заобиколи, като насочи очи към огледалата по стените. Хиляди негови двойници се втренчиха в нея, хиляди нейни образи потрепериха. Той се спря и я погледна.

— Ти си наистина много добра в работата си, нали?

Тя вдигна ръка към гърлото си и се усмихна.

— Звучиш ми изненадан.

— Не, просто съм впечатлен.

Хоуп прехапа долната си устна.

— Трябваше да съм добра, иначе нямаше да успея в бизнеса, конкуренцията в тази област е голяма.

Той се приближи до нея толкова, че Хоуп видя сенките на миглите върху бузите му.

— Никога не съм предполагал, че можеш да се състезаваш, но ти го правиш, нали? И печелиш.

Хоуп си каза, че не бива да чувства, не бива да мисли, но не можеше да се сдържи. Той й правеше комплимент, а това бе страшно приятно.

— Работата ми харесва, а това я прави по-лесна.

Пейс вдигна ръка и плъзна опакото на показалеца си по брадичката, след това надолу по шията й, където се виждаше как точно под кожата тупти пулсът й.

— Лъжеш. Нищо, което си струва да имаш, не идва лесно.

Хоуп каза, без да мисли:

— Дори и любовта ли?

Пръстите му се разпериха на шията й. Ниско в корема на Хоуп се надигна топлина, която я обля като слънчева светлина. Когато Пейс отговори, тихият му глас засили това усещане:

— Особено любовта.

Трябваше да направят почивка за обяд и Пейс настоя да хапнат на отсрещната страна на улицата, срещу обляния в слънце църковен двор. Хоуп едва сега осъзна, че се намират точно до „Сейнт Джонс“ — църквата, в която се бяха венчали. Запита се дали Пейс не е избрал ресторантчето именно поради тази причина.

Десет минути по-късно вече седяха един до друг на бетонната пейка, а шарената светлина ги обливаше в приятна топлина. Прохладният ветрец рошеше огромните дъбове, които се надвесваха покровителствено над тях, и донасяше шумните гласове на студентите от другата страна на улицата. Когато стана кръгъл час, камбаните на църквата удариха и нежните им звуци върнаха Хоуп назад във времето.

Сякаш за втори път прочел мислите й, Пейс погледна камбанарията и й се усмихна.

— Спомняш ли си колко пъти удариха камбаните, когато се венчавахме?

Тя кимна.

— Татко каза, че ще събудим цялата околност, но не ме беше грижа. Винаги съм искала романтична сватба с камбанен звън — след това сведе поглед към полуизядената бисквита. Споменът беше сладък като вкуса на захарта по езика й. — И той накрая се предаде. Каза, че щом искам това, ще го имам.

— Чух, че е починал преди няколко години. Съжалявам, Хоуп. Липсва ли ти?

Тя се усмихна нежно под слънчевата светлина.

— Да, много — след това отново погледна камбанарията. — Беше страхотен баща.

— Справяше се ужасно добре. Иска ми се да имах някого като него — по дяволите, какъвто и да е баща изобщо. А и майка, щом говорим за това — ръцете му се свиха в юмруци да ръба на пейката. — Нямаш представа какъв късмет си имала.

Хоуп се обърна поразена към него. Докато бяха женени, Пейс никога не говореше за миналото си. Единствената причина, поради която знаеше някои неща, бе, че веднъж някаква негова леля беше наминала да му иска пари.

Тогава, преди Пейс да й напише чека и да я отпрати, тя разказа на Хоуп как той и сестра му са били изоставени като деца. Беше бесен, че Хоуп е научила дори и това. Детството му бе забранена тема. Хоуп не знаеше какво да каже, но и нямаше нужда. Пейс отново заговори:

— Завиждах ти, Хоуп. Усещаше ли го?

Тя поклати безмълвно глава и той продължи:

— В моите очи ти беше прекарала съвършено детство, макар майка ти да е починала, докато си била малка. Ти имаше спомени за нея. Аз и сестра ми нямахме такива неща — в домовете, в които ни прехвърляха, обикновено нямаше място дори за едно дете, камо ли за две.

Сърцето й се сви от болката в гласа му.

— Но моето детство не беше идеално. Съвсем не.

— Може би — призна Пейс, — но на мен ми се струваше направо страхотно — той посегна и я хвана нежно за ръката. — Ето защо направо не можах да повярвам, когато се съгласи да се омъжиш за мен. Бях поразен. Защо, за Бога, жена като теб — толкова добра, толкова съвършена, ще поиска да се омъжи за такъв като мен?

Сърцето на Хоуп спря от удивление.

— Пейс! Аз никога… не съм си и помисляла…

— Знам, знам. Не знаеше, че се чувствам така, защото никога не съм ти казвал — пръстите му покриха нейните и тя се сепна, когато ги усети как потреперват леко. — Но все пак знаеше, че те обичам, нали?

— Ами да, знаех го, но…

— Изпитвах благоговение към теб, Хоуп. То надхвърляше любовта, надхвърляше привързаността — след това поклати глава. — Трябваше да ти го кажа още тогава, но си мислех, че ако знаеш колко много се нуждая от теб, ще ме помислиш за слаб.

— Пейс, та това е лудост! — без да помисли, тя се обърна към него и го стисна за ръката. — Нуждата от някого не е проява на слабост. Тя е просто част от любовта.

— Права си, но тогава не го знаех. Мислех си, че трябва да направя нещо, за да съм достоен за теб. Единственият начин, който ми беше известен, бе да работя, да преуспея, да стана толкова богат, колкото беше и баща ти.

— О, Пейс! — думите й се изплъзнаха бавно, а сърцето й се късаше, като си мислеше какво е можело да бъде. — Хубаво е човек да има пари, но не това е основата на любовта.

— Не ставаше дума точно за долари. Исках да ти докажа нещо. Исках да ти покажа, че съм толкова добър, колкото са и останалите — дори още по-добър. Че мога да се грижа за теб, да те пазя, да ти купувам всичко, което сърцето ти пожелае.

Тя го погледна. Слънцето огряваше бръчиците около очите му, среброто в тъмната му коса, тревогата и грижите, които досега не беше забелязвала.

— А сърцето ми желаеше само теб.

Той се наведе към нея, хвана лицето й между дланите си и изпрати вълна от топлина по цялото й тяло. След това проследи с палец долната й устна.

— А сега, Хоуп? Сега какво желаеш?

Хоуп се почувства замаяна от излъчването му, но започна да се съпротивлява упорито.

— За нас вече няма „сега“ — каза тя с ума, а не със сърцето си. — Сега моят бизнес е моя живот.

Седма глава

Следващата седмица Хоуп се обади на Бетани с твърдото намерение да й каже, че една сватба не може да бъде организирана, без булката да даде някакво мнение, но й отговори само телефонният секретар. Очевидно Бетани не беше в града. Хоуп започваше да се изнервя.

В понеделник двамата с Пейс огледаха още три хотела, но никой от тях не бе подходящ.

Първият не беше достатъчно елегантен, вторият не бе достатъчно голям, а третият просто „не беше това“. Докато слизаше надолу по стъпалата на последния, Хоуп вече се чувстваше отчаяна.

Тя се обърна към Пейс. Яркото слънце огряваше среброто в косата и златото на китката му. Изглеждаше съвсем като преуспял богат ерген и поне три от минаващите жени се обърнаха да го погледнат. Хоуп си наложи да се съсредоточи върху задачата си — нещо, което ставаше все по-трудно, особено след втората целувка миналата седмица. Тогава той напълно пренебрегна думите й и вместо отговор сля устните си с нейните. Хоуп се почувства безпомощна да направи каквото и да било, освен да му отвърне по същия начин.

— Какво точно търсиш? — попита тя, когато слязоха по стъпалата пред хотела. — Може би нещо ми убягва?

Той бръкна в джоба на сакото си, извади си слънчевите очила и си ги сложи. Стъклата закриха очите му, а това определено я караше да се чувства неловко. Гласът му обаче прозвуча спокоен, както винаги.

— Знаеш ли, Хоуп, не съм напълно сигурен — той се поспря и се обърна към съвършено аранжирания двор на разкошния хотел, който току-що бяха напуснали. — Просто не съм сигурен — след това отново се обърна към нея. — Може би трябва да разгледам още.

Хоуп едва не изстена от изненада. Още една седмица? Обикаляне от хотел в хотел, мисли за всичките онези легла над главите им? Обеди, които я оставяха гладна — гладна за него? Тя се укори вътрешно, но това бе самата истина. Остана поразена, когато осъзна, че днес не е мислила за нищо друго.

Откритието я разтърси. Не беше от жените, които мислеха за мъжете по този начин. След развода бе затворила своята сексуалност в черупка от спокойна, хладна елегантност, а сега, само за няколко кратки седмици, Пейс бе успял да извади желанието й на повърхността и да го принуди да разцъфне като отдавна забравено цвете. Това няма да стане, помисли си тя. Просто няма да стане. После започна да търси в ума си някакво правдоподобно извинение.

— Имам работа с други клиенти. Може би ще е добре да обиколиш сам някои места. Ще се радвам да ти дам списък.

— Списък? — той смъкна наполовина очилата и я погледна измъчено над рамките им. — Не ти плащам, за да ми даваш списъци. Имам нужда от мнението ти.

Вината, задето не си върши добре работата, се сблъска с вината, че се поддава на чара му.

— Ако питаш за мнението ми, вземи този, който разгледахме точно преди обяд. Съвършен е. Атмосферата е елегантна, залата е огромна, а ястията са много хубави…

Но той вече клатеше глава.

— Всичко това е вярно, но просто имам чувството, че не става.

Въпреки намеренията й, в гласа й се прокрадна раздразнение:

— Какво искаш да кажеш с това?

Той свали изцяло очилата и топлите му очи я погледнаха многозначително.

— Не мога да ти го обясня. Когато имам чувството, че става, то имам чувството, че става. Просто го знам — той направи пауза и отново заговори. — Като теб например. Когато те докосвам така — Пейс посегна и погали извивката на шията й с опакото на показалеца си, — знам, че кожата ти ще бъде невероятно нежна, парфюмът ти ще мирише приятно, а пулсът ти — той млъкна и сложи палец във вдлъбнатината на гърлото й — ще бие учестено ей така. Това е съвършенството, това е „правилното“.

Хоуп се помъчи да си поеме дъх и устните й се разтвориха. Само с един пръст той успяваше да предизвиква в нея топлина, каквато не бе изпитвала от години. Вирна брадичка и го погледна съвсем делово. Или поне така се надяваше.

— Определението ти за съвършенство е интересно — рече бавно Хоуп, — но понякога нещата, които изглеждат правилни, само ти се струват такива. Под повърхността може с нищо да не наподобяват това, което ти се иска.

Пейс остави останалите си пръсти да се плъзнат по кожата й точно под точката на пулса. Хоуп вече гореше и гласът му изпрати лека тръпка по гръбнака й:

— О, не съм съгласен. Мисля, че всичко отдолу ще е точно такова, каквото искам.

Хоуп преглътна мъчително.

— Не съм толкова сигурна. Миналата седмица ти казах, че и аз съм се променила. Не съм жената, която някога познаваше.

Бавна, топла усмивка се разля по устните му.

— Каквато и да си, си прекрасна — след това отдръпна ръка.

Докато гледаше към хотела зад тях и се мъчеше да се овладее, Хоуп се почувства като лодка без котва, която се носи неуправляемо по вълните. Накрая каза:

— Какво искаш да направим тогава? Наистина трябва да избереш мястото.

Той си сложи отново очилата, като избягна леката гърбица на носа си, за която Хоуп някога обичаше да го дразни.

— Избрах мястото — каза той. — Всичко ще се проведе във „Варго“.

Хоуп го погледна потресено.

— Даже и венчавката?

— Защо не?

— Повечето от клиентите организират вечерята там, но не и цялото мероприятие. Самата венчавка се извършва в църквата.

— Ресторантът не е ли достатъчно голям?

— Да, разбира се, достатъчно голям е. Ако не, то можем да подредим всичко навън, до беседката, но обикновено церемониите се извършват в църква…

— Тогава ние ще го направим по-различно.

— Но защо?

— Защо не?

Раздразнението й взе превес.

— Боже Господи, Пейс! От мен се очаква да ти помагам, а до този момент не си се вслушал в нито едно от предложенията ми — тя сложи ръце на хълбоците си. — Защо изобщо ме нае?

Пейс се засмя с глас, като отметна назад глава и силното му гърло се раздвижи на слънцето.

— Мислех си, че аз съм шефът. Поне така ми каза миналата седмица.

— Исках да кажа, че можеш да имаш, което поискаш, което Бетани поиска, но обикновено клиентите ми взимат предвид моите предложения, именно затова ми плащат.

— Взимам си бележка — той се ухили вбесяващо и продължи: — И така, ще имаме открит бар и вечеря. Плюс оркестър. Още не сме обсъждали музиката, а аз искам някой наистина добър оркестър, може би дори два — един с класическа музика и един с…

Хоуп изскърца със зъби. Той организираше сватбата като поглъщане на компания. Защо дори не беше изненадана? Тя направи още един опит:

— Според мен Бетани искаше нещо съвсем простичко.

— Бетани иска това, което искам и аз.

— Ти попита ли я?

— Да, обсъдихме го.

Хоуп понечи отново да възрази, да му каже какво е чула от племенницата му, но си спомни какво бе казала на Бетани и затвори рязко уста. След това само се усмихна и кимна.

— Ти си шефът.

— Точно така — той отново се ухили. — А сега можем ли да отидем при шивача? Вече си избрах плата и смокингът ми е почти готов, но бих искал да чуя мнението ти относно кройката. Трябва да изглеждам идеално, когато давам ръката на Бетани.

Още преди да довърши, Хоуп вече клатеше глава.

— Днес следобед имам две срещи. Ще трябва сам да отидеш на проба.

— Но аз имам нужда от помощта ти.

— Не, в това отношение нямаш нужда от мен.

Той се наведе към нея. Топлото слънце ги огряваше.

— Моля те!

Искаше й се да каже „не“. Искаше й се да откаже. Искаше да окаже съпротива, но секунда по-късно се чу да изрича:

— Добре, но не мога да се бавя цял следобед. Трябва да…

— … Да се грижиш за бизнеса си, знам.

Тридесет минути по-късно той я повика в облицованата с дърво пробна на магазина за официално облекло и затвори вратата зад нея. Хоуп положи неимоверни усилия, за да не ахне. Направеният по поръчка смокинг съсредоточаваше в себе си всичките й объркани чувства. Скъпата вълнена материя покриваше красиво широките му рамене, подчертаваше силата им и придаваше сериозност на чертите му. Желание, любов, задължения — всичко това образува объркан възел от чувства, който заседна в гърлото й и я остави без дъх.

— Как изглеждам?

Беше застанал пред трикрилното огледало и нагласяше снежнобелите маншети. Набраната бяла риза беше разкопчана на шията и от двете страни на яката се люлееше черната копринена вратовръзка. Очите на Хоуп се насочиха към триъгълника от тъмни косъмчета над последното копче.

— Из… изглежда чудесно — каза тя със слаб глас. — Всъщност съвършено.

Очите му срещнаха нейните в едно от огледалата, докато закопчаваше последното копче.

— Ще дойдеш ли да ми завържеш вратовръзката?

Сърцето й се разтуптя лудо и когато отговори, думите й излязоха не по-високи от шепот:

— Не можеш ли да я завържеш сам?

— Мога — каза дрезгаво той. — Но ти ще се справиш по-добре. Ръцете ти са далеч по̀… стабилни.

Умът й я посъветва да откаже, но тялото й не се подчини. Секунда по-късно се озова на малкия подиум, притисната между него и трикрилното огледало. За момент бе в състояние само да гледа в тъмните му, пронизващи очи. Те я връщаха назад във времето, далеч от разочарованията, към едно място, където имаше само любов и страст.

Като насън тя вдигна треперещи ръце към краищата на копринената вратовръзка. Докато я хващаше, Пейс стисна пръстите й. Тя задиша учестено.

— Усещаш го, нали, Хоуп?

Гласът му беше гладък и нежен като вратовръзката в ръцете й.

— Усещаш го, точно както и аз го усещам — езикът му се показа и облиза плътните му устни. Хоуп го гледаше като омагьосана. — Желаеш ме, нали?

Хоуп изстена гърлено и затвори очи, стиснала здраво вратовръзката, сякаш тя можеше да й помогне да не падне в капана на желанието си. Това е лудост, помисли си. Не може да е истина.

Само че беше истина и Хоуп можеше да го отрече толкова, колкото и топлината, която се надигаше между тях.

— Това е истината, скъпа. Ако не друго, то поне винаги съм се изправял смело пред истината.

Ръцете на Пейс пуснаха нейните, плъзнаха се към гърба й и я притиснаха силно до него.

Хоуп повдигна ръце и разпери пръсти върху гърдите му.

— Недей — прошепна тя, втренчена в греховните му тъмни очи.

— Какво? — попита той и гласът му прозвуча като ласка.

Докато говореше, пръстите му се плъзнаха надолу по гърба й и с грубост, която накара сърцето й да подскочи, притегли ханша й към себе си и я притисна още по-силно. Хоуп усети доказателството за желанието му.

— Не ме ли искаш, както аз те искам?

Тя затвори очи и изстена.

— Да! — след това обаче промени решението си. — Не! — и накрая промълви: — О, Боже!

Пейс разтриваше мускулите й с пръсти и постепенно предизвикваше у нея диво желание. Гърдите й бяха притиснати болезнено в острите черни копчета на ризата му, а когато склони глава, нежните тъмни косъмчета под отворената риза погъделичкаха бузата й. Искаше й се да се отпусне, да се подчини на ръцете му, на устните, на езика му.

Сякаш усетил мълчаливото й съгласие, Пейс доближи устни до слепоочието и плъзна ръце нагоре по гръбнака й. Тялото й обаче остана притиснато към неговото, сякаш все още я държеше. Устните му бавно докоснаха лицето й и обсипаха челото и бузите й с леки целувки. Ръцете му се плъзнаха под сакото й.

Допирът на пръстите му с кожата й потопи Хоуп във водовъртеж от желание и единственото, което можа да направи, бе да зарови ръце в гъстите тъмни къдрици над яката на ризата му. Той я галеше бавно и внимателно по гърба, без да отдръпва устните си.

Една мъничка част от съзнанието й продължаваше да възразява, но тялото й отказваше да обръща внимание на всичко, освен на устните на Пейс, които завладяваха дръзко нейните.

Горещият му език се плъзна по тях, Хоуп разтвори устни и загуби и малкото си останали задръжки. Ръцете й се вкопчиха в гърба му и го претеглиха. Неочаквано й се прииска повече — повече от това, което й даваше сега. Искаше да почувства голата му кожа, да го види как се старае да й достави удоволствие, да усети, че никога няма да я пусне.

Тя се отдръпна задъхано. Пейс продължи да я държи в прегръдките си. От съседното огледало я гледаше жена с разрошени коси, подпухнали устни и разширени очи. Хоуп зажумя пред болезнената гледка, обърна гръб на Пейс и от гърдите й се изтръгна едва чуто ридание.

— Това не е редно — проплака тя. — Нашата връзка е приключила, край с нея.

— Не, Хоуп. Грешиш. Тя едва сега започва, само че си твърде изплашена, за да го признаеш.

През следващата седмица Хоуп накара Елън да се обади на Пейс и да му каже, че е заета. На Елън никак не й стана приятно — всъщност изчезна надолу по коридора, като мърмореше нещо за служене на богатите и спане с тигъра. Хоуп изобщо нямаше представа какво има предвид нейната помощничка, но и не я бе грижа.

Точно както не я беше грижа и какво ще си помисли Пейс — не искаше да го вижда повече. За нея това бе мъчение, чиято сила надвишаваше повика на дълга.

Целувката му й бе подействала като електрически ток, вцепенил сетивата й. Изобщо не биваше да му позволява да я докосва, камо ли да я целува, но се оправдаваше, че това се е случило, преди да успее да го спре. Онзи ден във „Варго“ трябваше да й е послужил като предупреждение, но тя бе твърде сляпа, за да го осъзнае, и си беше платила. Господи, и то каква цена!

Хоуп опъна черния чорап по крака си. Днес беше облякла черен костюм, по-подходящ за погребение, отколкото за организиране на сватба, но пет пари не даваше. И без това се чувстваше така, сякаш някой е починал.

Как бе могла да позволи на един мъж — на бившия си съпруг — да й влияе до такава степен? Това просто не бе редно. Някога го беше напуснала, защото не й обръщаше внимание, а сега се молеше за обратното. Ако получеше още малко от това внимание щеше да умре.

Тя сложи на ушите си обици с перли и оникси и се огледа критично в огледалото над тоалетката. Приличаше на вдовица, на Черната вдовица. Хоуп се обърна, грабна чантичката си и закрачи към входната врата. Може би тези паяци са най-прави, помисли си тя, докато завърташе ключа в ключалката. Трябваше да го убие, вместо да се развежда с него. Така сега щеше да й е далеч по-лесно.

Един час по-късно, когато пристигна в офиса, Елън й подаде куп розови телефонни листчета и каза:

— Ангажирах „Варго“ за Пейс. Денят, който искат, е свободен, тъй като някой е отменил резервацията си. Съдба, а?

Хоуп вдигна очи от бележките, които четеше. Точно както имаше пословица за всяка ситуация, Елън виждаше във всичко пръста на съдбата.

— Предполагам — отговори Хоуп, като си наложи да се съсредоточи върху другите поръчки. — А какво става със сватбата на семейство Стивънс? Това съдба ли е, или онази боа от пера все още я няма?

Елън поклати тъжно глава.

— Работата не върви добре. От митницата казват, че перата са от застрашени птици и че тази работа хич не им харесва.

Хоуп стисна здраво листчетата.

— Застрашени птици? Та това е лудост, никога не съм поръчвала такова нещо, всъщност дори не мисля, че тези пера са истински. Въпросът е дали ще я освободят. Трябва да я имаме, тя подхожда на роклята й.

— Зная… „За човека съдят по дрехите, а за коня — по седлото“ — Елън млъкна и тъмните й очи се присвиха озадачено. — Рокля! — тя щракна с пръсти. — Ами роклята?

В нормално състояние умът на Елън работеше с три сватби напред от този на Хоуп. Сега обаче, когато Пейс бе постоянно в мислите й, Хоуп нямаше абсолютно никаква представа за какво говори помощничката й.

— Рокля? Да не би да говориш за онова късо нещо с пайети, което Мерилин избра за боата?

Елън поклати глава и черната й коса се разлюля като лъскава коприна.

— Не, не, не. Имам предвид роклята за племенницата на Пейс — избрана ли е вече?

Хоуп я погледна слисано.

— Нямам абсолютно никаква представа — честно казано, не съм и помисляла за това.

— Нямаме време за специална поръчка. По-добре да попиташ нея или него за това.

— Ще се опитам пак да се свържа с Бетани. Може вече да се е върнала в града.

Секунда по-късно Хоуп държеше слушалката до ухото си, но гласът, който прозвуча, бе последният, който искаше да чуе в момента.

— Пейс — рече изненадано тя. — Мислех, че съм набрала номера на Бетани.

— Хоуп… — той провлече името й като топъл захарен сироп. — Наистина си набрала номера на Бетани, но аз съм й на гости. Все пак се радвам, че ме завари. Успя ли да се свържеш с „Варго“?

— Да — каза енергично Хоуп. — Датата е свободна и са на твое разположение.

— Страхотно!

— Исках да разбера дали Бетани си е купила роклята. Мога ли да говоря с нея?

— Мисля, че е добре да ти я дам — каза той с нисък, прелъстителен глас. — Една гола булка може наистина да шокира всички — след това помълча за секунда и се засмя. — Но пък така може да се постави началото на нова тенденция — всички на сватбите да бъдат голи. Булката, кумата, младоженецът… сватбената консултантка. Как ти се струва?

— Това не е точно тенденцията, с която искам да стана известна.

— Добре — засмя се той. — Почакай минутка и ще ти я дам, но да знаеш, че нямаш никакъв вкус към приключенията.

Секунда по-късно чу гласа на Бетани.

— Как върви сватбата, Хоуп? — обикновено жизнерадостният й глас звучеше напрегнато, почти притихнало. Хоуп веднага усети, че нещо не е наред, въпреки следващия въпрос на момичето. — Всичко ли е под контрол?

— Зависи — отвърна предпазливо Хоуп.

— От какво?

— От теб. Не си говорила с него, нали?

— Защо питаш?

— Ами… звучиш ми разтревожена — рече Хоуп.

— Наистина бих искала да поговорим за това — отговори Бетани. — Какво ще кажеш за днес следобед? Ще ти бъде ли удобно?

Най-сетне Хоуп разбра. Очевидно Пейс беше застанал точно до Бетани и тя не можеше да говори.

— Разбира се — отговори тя със спокойствие, каквото не чувстваше. — Ще бъда в офиса цял следобед. Ела, когато искаш — тя помълча малко. — Между другото, купи ли си вече рокля?

— Не. Това проблем ли е?

Неизвестно защо, но Хоуп не беше изненадана от отговора й. Тя затвори за момент очи и завъртя глава, за да освободи напрежението в мускулите на врата си. Това бе най-странната сватба, която някога бе поемала.

— Проблем е само ако искаш да изглеждаш добре на сватбения си ден — вратът й се схвана и тя преглътна едно стенание. — Защо не се срещнем след половин час в булчинския център на „Сейдж“? Ще поговорим, докато пазаруваме.

Когато Бетани отговори, гласът и звучеше по-обнадеждено, сякаш смяташе, че Хоуп може да премахне всичките й проблеми:

— Страхотно! Ще се видим там.

Осма глава

Когато пристигна, Хоуп лесно намери Бетани. Тя беше единствената купувачка в магазина, до която стоеше мъж, заобиколен от пет услужливи продавачки. Очевидно Пейс се чувстваше съвсем удобно.

Хоуп остана известно време на мястото си, като наблюдаваше как продавачките пърхат около него като пчели около мед, без да обръщат никакво внимание на Бетани. Една от тях изчезна и след две секунди се върна с чаша вино. Втора му показваше някакво списание за булки, а трета му сочеше някаква снимка от вътрешната страна на корицата. Останалите две стояха зад него и от време на време се споглеждаха с изражение, което говореше: Кой е този мъж и къде е бил през целия ми живот?

Въпреки намеренията си, Хоуп се запита същото. Преди няколко години, разбира се, нямаше търпение да се освободи от него, но сега я привличаше така, както и заобикалящите го жени.

Онзи ден в балната зала беше казала истината. Вече не се нуждаеше от Пейс Бракстън. Беше съзряла, беше се променила, беше пораснала. Само че вниманието, с което я обсипваше през последните няколко седмици, я караше да се чувства като лале, когато пролетта най-сетне пристигне. Всеки ден й изпращаше по нещо — от цели пушени сьомги до най-новите излезли на пазара книги, луксозни парфюми, градинарски дреболии, прясно отрязани орхидеи и великолепни златни бижута.

Тя си пое дълбоко дъх и влезе в елегантната приемна точно когато продавачките най-сетне насочиха вниманието си към Бетани.

Пейс протегна ръце и я прегърна нежно, но крепко. Хоуп автоматично се притисна към него. В момента, в който телата им се докоснаха, през съзнанието й премина серия от впечатления — натискът на гърдите му, уханието на английски сапун, мекият му пуловер.

Тя се отдръпна назад и се усмихна.

— Благодаря за писалката „Мон Блан“ — беше прекрасна.

— Разбира се — беше облечен в избелели дънки и небесносин пуловер. Косата му, само с няколко сребърни нишки, изглеждаше толкова мека, че й се прииска да я докосне. — Не исках следващия път, когато ти се обадя, да ми кажеш: „Сега ще извадя молива и ще те запиша.“ Искам сигурен ангажимент, с истинско мастило, затова ти купих писалка.

Хоуп не можеше да откъсне очи от устните му. Винаги ги бе намирала за чувствени: долната — плътна и твърда, а горната се съчетаваше идеално с нея. Най-сетне успя да отклони поглед от тях.

— Да, беше великолепна, а диамантената халкичка на нея — необикновена, но и един „Бик“ би свършил работа.

Той поклати глава.

— За теб само най-доброто.

Хоуп кимна към продавачките.

— Повечето мъже се чувстват неудобно на такива места.

— Бетани ми каза, че си искала да й помогнеш в избора на рокля, и не можах да се стърпя да не дойда. Надявам се, че не се натрапвам.

Хоуп се засмя непринудено.

— Хайде, Пейс, в момента говориш с мен — знам, че винаги искаш да дирижираш представлението — тя кимна към Бетани и продължи: — Все пак не трябва да питаш мен. Въпросът е дали Бетани е искала да дойдеш.

Пейс се обърна и погледна племенницата си.

— Каза, че няма нищо против, но… не съм сигурен — той отново се обърна към Хоуп. — Честно казано, струва ми се, че нещо я тревожи. Изглежда някак нервна.

Хоуп го погледна слисано. През всичките години на брака им не бе направил и най-малкия опит да прочете настроенията й, а сега усещаше чувствата на племенницата си.

Проследи погледа му към Бетани. Разбира се, Хоуп знаеше какво я тревожи, но възнамеряваше да остане настрана възможно най-дълго. Бетани сама трябваше да каже на Пейс какво иска. Тя срещна тъмните му очи и видя в тях искрена загриженост.

— Би ли поговорила с нея вместо мен? Не ми е удобно да я питам.

Въпреки намеренията си, Хоуп усети дълбоко съчувствие. Даже и най-коравите бащи — а в известен смисъл Пейс изпълняваше тази роля — се чувстваха объркани от сватбената суетня.

— Разбира се — Хоуп го докосна по ръката и усети твърдите мускули под мекия вълнен пуловер. Нямаше представа как ще се измъкне от това, но изражението на лицето му бе толкова разтревожено, че бе крайно време да направи нещо. — Защо не отидеш да пийнеш нещо зад ъгъла? Там има един хубав малък бар. Върни се тук след час и нещо.

— След час? — той завъртя изненадано очи. — Колко време отнема избирането на една рокля?

Хоуп се засмя.

— Пейс! Това е нейната сватбена рокля, за Бога! На някои жени им трябват месеци, докато я изберат.

Пейс поклати невярващо глава и сви рамене.

— Добре, просто вземи всичко, което тя поиска. Не се притеснявай за…

— … за парите — довърши вместо него Хоуп.

Той я погледна развеселено. Докато бяха женени, често си довършваха взаимно изреченията и Хоуп неусетно се бе поддала на навика. Тя обаче осъзна, че това съвсем не й е било неприятно и се стресна. Пейс хвърли още един разтревожен поглед към Бетани, наведе се и целуна бившата си съпруга по бузата.

— Ще се видим по-късно.

Хоуп го гледа, докато се отдалечи, обърна се и тръгна с лоши предчувствия към пробните. Положението ставаше адски сложно. Не стига, че трябваше да се занимава с мъж, който успяваше с едно докосване да обръща живота й с главата надолу, ами и работеше с булка, която ни най-малко не бе заинтригувана от планирането на собствената си сватба.

Хоуп последва една продавачка, която внасяше облак от бял тюл в стаята в дъното на коридора. Когато влезе вътре, успя да види само още бели волани и панделки.

— Бетани? — извика колебливо тя. — Къде си?

— Тук.

Хоуп проследи гласа до единия ъгъл на стаята. Свита на ръба на един тапициран стол, само по бельо, с безвкусна бяла рокля в ръце, Бетани я гледаше умолително. Хоуп я погледна още веднъж, обърна се към продавачката и й каза с усмивка:

— Дайте ни само минута. Мисля, че трябва да се уточним какво търсим.

Продавачката кимна и излезе заднишком от стаята. Когато вратата се затвори, Хоуп погледна първо купа рокли, а след това Бетани.

— Какво има?

— Казах им, че искам сватбена рокля, а те започнаха да мъкнат тук всичките тези неща — Хоуп погледна потресено Бетани. Очите й бяха пълни със сълзи — нещо, което досега не я бе виждала да прави. — Не искам да изглеждам като Скарлет О’Хара, Хоуп. Искам просто да се омъжа!

Хоуп мина през морето от дантели и сатен, като пътьом отваряше чантичката си и изваждаше оттам кърпичка.

Бетани подсмръкна и продължи:

— Знаех си, че трябва да избягаме, но като последната глупачка взех, че послушах чичо Пейс. И виж ме сега! — тя подсмръкна отново, този път по-шумно. — Имам проучване в Чикаго, чийто срок изтича, чичо Пейс планира целия този цирк и аз не мога да го спра, пробвам някакви ужасни рокли и… — тя си пое дълбоко дъх, но това се превърна в ридание. — Изглеждам ужасно в бяло, абсолютно отвратително…

— Ей, спри дотук — Хоуп вдигна от друг стол цял наръч рокли и ги премести, за да може да седне. — Нека караме едно по едно, става ли?

Бетани изхълца и кимна.

— Първо, няма нужда да пробваш която и да било от тези рокли — Хоуп се огледа отвратено наоколо. — Те изобщо не са в твоя стил и не знам защо не се сетих предварително за това. Ще отидем в „Ниймънс“ да изберем нещо по-семпло.

Бетани примигна и си издуха носа.

— Второ, трябваше да поговориш с чичо си и да му кажеш какво искаш. Не си го направила, нали?

— Опитах се, но всеки път, когато започвах, той ме прекъсваше и ми казваше, че всичко върви по план.

Хоуп се облегна назад и въздъхна.

— Как ми е познато това чувство…

— Наистина се опитах — повтори Бетани, — но той не искаше да ме слуша. Знаеш колко убедителен може да бъде. Колкото се мъчех да му обясня какво искам, толкова повече ме караше да се съгласявам, че прави всичко както трябва. В миналото просто стъпкваше всички, но сега е по-ловък… по-хитър. Само че прави все същото — тя погледна умолително Хоуп. — Не можеш ли…

— Не, не мога.

Самата Хоуп вече се чувстваше достатъчно объркана. Вече й се струваше, че опитите им да го надвият са абсолютно безполезни. Пейс правеше същото и с нея и тя не бе по-подготвена от Бетани да му противостои. А и коя беше тя, че да дава съвети? Погледна Бетани, поклати глава, въздъхна отчаяно и каза:

— Облечи се и ще отидем да ти намерим рокля. Поне това мога да направя.

Пейс се върна в магазина един час по-късно, но Хоуп и Бетани не се виждаха никъде. Леко засегнатата продавачка го уведоми, че двете са отишли в „Галерия“-та.

— В „Ниймънс“ — рече обидено тя.

Докато стигна с колата си до „Уестхаймър“ и влезе в магазина, вече беше изминал един час. В съответното отделение отново го уведомиха, че са си заминали.

— „Кутюр“ — беше отговорът този път.

Когато обаче сви зад ъгъла в коридора, зърна Хоуп. Тя го погледна със сапфиреносините си очи.

— Проследил си ни, а?

Той огледа бавно лицето й, като се поспря по-дълго на чувствените й устни, преди да отговори:

— Няма да ми избягаш втори път.

Тя го погледна малко стреснато, но не успя да отговори, понеже до тях се приближи една продавачка.

— Занесох роклите ви в пробната, госпожо. Заповядайте, когато станете готова.

Хоуп се обърна и прокара език по устните си. Те лъснаха леко на лампите в салона и в стомаха на Пейс избухна тих пламък.

— Благодаря — каза тя на служителката. — Ще бъда там след минутка.

— Къде е Бетани?

Раменете на Хоуп се отпуснаха леко, сякаш се чувстваше по-удобно на неутрална територия.

— Избра си един чудесен костюм от шантунг и си замина. Съвсем семпъл и елегантен — точно в нейния стил.

— Значи сега пазаруваш за себе си?

— Да, така е. Имам нужда от нещо за приема утре вечер.

— За партито на Долорес?

— Да.

— Имаш ли нещо против да ти помогна?

Кръглите й сини очи го погледнаха изненадано.

— Искаш да дойдеш с мен на покупки? И то за рокля?

— Защо не?

Хоуп сложи ръка на хълбока си.

— Никога досега не си пазарувал с мен.

— Какво мога да кажа? — сви рамене той. — Сега съм…

— … се променил. Точно така.

Ироничният й тон опроверга думата, но Пейс видя в очите й нарастващо разбиране и усети леко вълнение.

— Е, добре — каза тя, като мина царствено пред него, — но не мисля, че можеш да ми казваш какво да купувам.

Проблясващият й черен костюм му напомняше за абите, които обгръщаха жените от Средния изток. Под тях обаче всичките бяха различни. Но за разлика от обемните дрехи, които покриваха целите им тела, късата пола и сакото на Хоуп подчертаваха всяка вълнуваща извивка на фигурата й. Неочаквано Пейс осъзна, че дългите черни покривала са добра идея — в главата му вече се въртяха похотливи мисли.

Хоуп го поведе надолу по коридора и влязоха в нещо като малка дневна.

— Можеш да почакаш тук — каза му тя.

— Но аз искам да видя… всичко — отвърна той и се ухили. — Мога ли да дойда с теб?

Хоуп повдигна едната си вежда.

— Не мисля — след това направи пауза. — Но мога да ти демонстрирам дрехите, ако искаш.

Пейс кимна, без да сваля очи от нейните.

— Да, искам.

Хоуп се обърна и излезе. Извивката на гърба и раменете й под сакото беше най-привлекателната гледка, която някога бе виждал. Или поне така му се струваше. Само че десет минути по-късно, когато Хоуп се върна, той поправи наум тази си мисъл.

Изглеждаха още по-красиви, когато бяха голи.

— Какво мислиш за това?

Пейс не мислеше — можеше само да гледа. Хоуп беше облечена в семпла прилепнала рокля, почти с цвета на кожата й. Когато направи няколко крачки, мънистата, пришити по нея, звъннаха прелъстително.

— Много е… хубава — бе всичко, което успя да каже Пейс.

Хоуп застана пред огледалото и наклони глава първо на едната, а после на другата страна.

— Не мислиш ли, че е прекалено младежка?

— Та ти си млада — рече автоматично той.

— На тридесет и шест съм. Тази рокля би изглеждала по-добре на някоя тийнейджърка.

Той срещна погледа й в огледалото.

— Жените са като коняка, Хоуп. Не знаеш ли, че стават все по-добри с всяка изминала година?

— Мислех, че това се отнася за виното.

— Конякът е по-силен — парира веднага той. — По-горещ. По-вкусен.

Хоуп сви устни и отново погледна роклята.

— Не зная…

Пейс си наложи да огледа отново роклята. Всъщност беше секси, дори малко прекалено секси. След малко се чу да казва на глас:

— Като си помисля обаче, може би е добре да вземеш нещо по-консервативно. Нещо…

В очите на Хоуп внезапно проблесна раздразнение.

— Пейс, току-що ти казах да не ми нареждаш какво да купувам…

— Но и ти току-що ме попита за мнението ми! Какво трябваше да направя?

— О, забрави! — каза тя и изхвръкна от стаята, като мърмореше нещо под нос за мъжете.

Още когато влезе, облечена в следващата рокля, Пейс вече клатеше глава. Тя бе пълна противоположност на предишната.

— Изглежда ми като роклята, която…

— … би трябвало да носи майката на булката. Така ли?

— Да.

— Доста ми харесва — каза тя, обърна се и напусна стаята с перверзен блясък в очите. — Все пак ти каза да е консервативна…

Секунда по-късно се върна и сърцето на Пейс спря. Когато отново започна да бие, туптенето в ушите почти му попречи да чуе думите й.

Роклята без ръкави падаше на семпли прави линии — без дантели, без мъниста, без волани. Само елегантен, изящен чар. Високата китайска яка с малки перлички обгръщаше шията й с педантична строгост, преди да се спусне рязко в корсаж, който разкриваше кадифените рамене и подчертаваше гърдите й. Полата представляваше хиляди тънки плисета.

— Какво мислиш за тази? — попита тихо тя. — Харесва ли ти?

Пейс нямаше доверие на гласа си, но все пак отговори:

— Обърни се — каза дрезгаво той.

Хоуп се завъртя бавно и мина покрай него към голямото огледало в ъгъла. Докато се движеше, блестящата материя шумолеше тихо и сърцето на Пейс заби още по-бързо. Той застана зад нея и очите им се срещнаха в огледалото.

— Великолепна е — каза й. — Ти си великолепна.

След това вдигна ръце, докосна кожата й и разпери пръсти по ключицата и рамото й. Коприната с цвят на слонова кост бе точно толкова нежна и топла, колкото си бе представял. Той започна внимателно да разтрива с палци напрегнатите мускули по гърба й и Хоуп затвори очи с въздишка.

Пейс продължи още малко, след това пръстите му спряха. Обърна се бавно с лице към себе си и заговори:

— Не мога да издържам повече. Желая те, Хоуп, и знам, че и ти ме желаеш. Признай си го.

Тя го погледна с тъмносапфирените си очи.

— Не е нужно да признавам нищо пред теб, Пейс.

— Но не можеш да криеш чувства като желание и страст.

Елегантната й ръка се повдигна, разроши разсеяно косата й и я превърна в очарователен хаос.

— Кой е казвал нещо за такива чувства?

— Не е необходимо да казваш нищо, виждам ги в очите ти — той пристъпи крачка напред. — Виждам ги и ти не можеш да ги пренебрегнеш.

В отговор долетя измъченият й шепот:

— Но мога да се опитам.

С бясно разтуптяно сърце Пейс взе ръката й между дланите си и я погледна в очите.

— Но не за дълго.

Корсажът на скъпата рокля се надигаше и спускаше с всеки неин дъх. Коприната проблясваше, сякаш по нея падаха лунни лъчи. Хоуп го гледаше втренчено.

— Нека се поучим от миналото, скъпа. Да се поучим и да опитаме отново — приближи лицето си до нейното. Плътните й устни го мамеха с жадната си мекота. Докосна с палец долната и продължи тихо, сякаш се страхуваше да не я отблъсне. — Мисля, че този път ще се справя по-добре.

— Не съм сигурна, че искам да опитвам, но дори и да исках — тя прехапа долната си устна, — едва ли някога ще успея да те убедя, че повторният опит означава не само да ми изпращаш цветя и шоколадови бонбони, а и да ме оставиш да ръководя собствения си бизнес. Просто не мисля, че си в състояние да направиш това.

Пейс усети безсилието си, но веднага го прикри.

— Ако само ми позволиш, ще ти покажа, способен съм да направя каквото е необходимо. И ще продължа да се опитвам, докато не се получи както трябва.

Униформен иконом въведе Хоуп в елегантното фоайе на дома на семейство Хернандес в Ривър Оукс. Пейс бе пожелал да я вземе, само че — все още смутена от предишния ден — тя се страхуваше от това, което можеше да стане, ако бившият й съпруг дойдеше в дома й. Сега не му беше времето да мисли с каквото и да било друго, освен с мозъка си, а знаеше, че ако в радиус от двадесет стъпки до тях има легло, могат да хукнат към него.

Тя мина под огромния кристален полилей, приближи се до домакина и домакинята и се съсредоточи върху предстоящата си задача. Лесно разпозна Долорес Хернандес, майката на Дерек — яркочервената й коса се набиваше на очи сред тълпата. Педро, съпругът й, беше застанал до нея и подчертаният му испански акцент придаваше на приема космополитен оттенък.

Хоуп се усмихна и се опита да не мисли за това как Бетани бе описала бъдещата си свекърва. Все пак, ако успееше да се справи добре с тази сватба, Долорес можеше да я препоръча на някои от приятелите си, а Хоуп не можеше да пропусне такова нещо.

— Радвам се най-сетне да се запозная с вас — каза тя на Долорес Хернандес. — Срещали сме се на различни събития, но не мисля, че някога сме били представяни една на друга.

Острите зелени очи на Долорес огледаха всяка подробност от роклята и грима на Хоуп и я накараха да се почувства благодарна, задето се е сетила да намине в „Ниймънс“. Този следобед дори надмина себе си, като отдели време за фризьор и маникюристка.

— Да — отвърна Долорес с провлечен южняшки глас. — Струва ми се, че съм ви виждала — може би на Бала на скотовъдците?

Хоуп се сгърчи вътрешно. Не беше ходила на този бал, но кимна, тъй като предполагаше, че той е любимото светско събитие на Долорес.

— Възможно е — каза тя. — Има толкова много…

Долорес сви устни и Хоуп се почувства като пале в басейн с акули.

— Възнамерявате ли да положите всички усилия за сватбата на Дерек?

Хоуп примигна, но си наложи да се усмихне.

— Със сигурност ще направя всичко по силите си, госпожо Хернандес. Сигурна съм, че ще останете доволна.

Долорес Хернандес обаче не отвърна на усмивката й.

— Още колко сватби организирате в момента?

Слисана от въпроса, вместо отговор Хоуп й зададе друг:

— Защо?

— Не искам да се разсейвате, докато организирате сватбата на сина ми — Долорес изгледа още веднъж Хоуп от глава до пети и повдигна вежди. — Искаме вашето изключително внимание, сигурна съм, че ме разбирате. Тази тълпа — тя се спря и махна с обсипаната си с диаманти ръка към бляскавите гости, — хората очакват това.

Предизвикателството в гласа и бе явно. Усмивката на Хоуп обаче не трепна.

— Абсолютно. И точно това осигурявам — изключителност и оригиналност.

Долорес я прониза с очи, след това кимна и се усмихна широко, сякаш Хоуп току-що бе преминала изпита. Гостенката се опита да не изглежда облекчена.

— Е, забавлявай се, смеси се с хората и така нататък. По-късно ще поговорим повечко.

Един сервитьор в смокинг пъхна в ръката на Хоуп чаша шампанско и тя отстъпи зарадвано встрани. „Долорес Хернандес напълно заслужава репутацията си на усойница — реши тя, докато отпиваше. — Изглежда, е от онези жени, които очакват изискванията им да бъдат изпълнявани и когато това не стане падат глави.“

Когато влезе в елегантната дневна, Хоуп махна с ръка на Бетани и Дерек. Двамата бяха заобиколени от приятели в отсрещния ъгъл на стаята и тя реши да не ги безпокои. Вместо това тръгна към вътрешния двор през отворените френски врати.

В момента, в който излезе навън, зърна Пейс и сърцето й лудо заблъска. На моравата до басейна беше издигнат малък дървен дансинг и наблизо имаше джазов оркестър с пиано и саксофон, който свиреше тихо ниска, омайна песен. Пръстите й стиснаха здраво столчето на чашата и ниско в корема й се запали тих пламък.

Беше облечен в двуредно сако и панталони, както повечето мъже на приема, но Хоуп веднага разбра от кройката и бляскавата материя, че е купил костюма от чужбина — вероятно от Милано. Само италианците можеха да изработват толкова чувствени дрехи. Пейс изглеждаше точно такъв какъвто беше — мъж с огромна власт и повече пари, отколкото би могъл да похарчи. От всички хора на приема само тя знаеше откъде е дошъл и колко труден и трънлив е бил пътят му дотук. Дори и само това ги свързваше с невидима нишка.

Докато го наблюдаваше, до него се приближи една известна светска лъвица и сложи пръсти с добре поддържан маникюр на ръкава на сакото му. Той веднага насочи цялото си внимание към нея и кимна. Секунда по-късно остави чашата си и я поведе към дансинга. Когато уви ръка около талията й, светът около Хоуп внезапно се завъртя.

Тя поднесе чашата към устните си и отпи, без да изпуска от очи двойката на дансинга. Музиката премина през нея заедно с шампанското и неочаквано й се стори, че Пейс държи в прегръдките си нея, а не онази жена.

Без да мисли, тя затвори очи и започна да се полюлява в такт с музиката. Топлата му ръка беше на нейния гръб, на нейното ухо шепнеше тихо и нежно, нейното сърце туптеше учестено от близостта му. Тя отпи от шампанското, като продължаваше да се полюлява със затворени очи. Внезапно осъзна с ослепителна яснота колко обича наистина да бъде в прегръдките му.

През последните няколко седмици постоянно му бе повтаряла, че не иска да имат нищо общо, че бизнесът означава всичко за нея, че няма нужда от мъж, особено от него. Само че когато го видя да прегръща друга жена, Хоуп бе потресена сякаш бяха плиснали чаша ледена вода в лицето й. Можеше да се е променил, но можеше и да не е. Можеше да е различен, но можеше и да си е все същият… Неочаквано това вече не я интересуваше. Той бе елегантният висок мъж, когото някога бе обичала повече от всичко и знаеше, че зад тази фасада се крие топъл обичлив човек, който правеше всичко от любов. И това я плашеше.

Тя отвори очи и пресуши нервно вече топлото шампанско. Когато отново погледна към дансинга, Пейс вече го нямаше там.

— Още шампанско, мадам?

— Да, моля.

Хоуп се обърна да подаде празната си чаша, но вместо сервитьора, когото беше видяла преди малко, до нея стоеше Пейс. В ръката си държеше две чаши, а едното ъгълче на устните му беше подвито нагоре.

Без да каже нито дума, Хоуп пое пълната чаша и му подаде празната. Той я върна на сервитьора и отново се обърна към нея. Нежният пролетен въздух ги обгръщаше и изолираше от всичко останало. Изведнъж останаха само двамата под проблясващите лампи и сияйната луна.

Дълбокият му плавен глас я погали. Очите му докосваха всяка нейна частица, докато оглеждаха плътно прилепналата рокля, която му бе демонстрирала в магазина. Онази, за която бе казал, че е твърде разголена. Онази, която беше купила само за да види отново онзи блясък в очите му.

— Виждам, че не си се вслушала в съвета ми.

— Какво мога да кажа? — все още поразена от току-що направеното откритие, тя сви безгрижно рамене. — Казах ти, че съм се променила.

— Виждам не само това, но и доста повече — изражението му беше замислено. — Знаеш ли, мисля, че наистина си се променила, дори повече от мен.

— Най-сетне ми повярва? — тя повдигна вежди с искрена изненада. — Защо?

— Ами първо на първо — станала си по-скъпа.

Хоуп сбърчи чело.

— Скъпа ли? Какво искаш да кажеш?

Той се усмихна.

— Опитах с всичко — от „Шанел“ до хайвер, но до този момент явно не съм успял да те впечатля. Някога ти стигаше кутия с бонбони. Мисля, че трябва пак да намина към „Тифани“.

Хоуп се ядоса.

— Някога не исках и бонбони, а любов и внимание. Някой, който поне веднъж да се сети за рождения ми ден.

— Сега разбирам това — именно това се опитвам да ти кажа. Може би, ако беше по-откровена и открита щях да разбера и тогава. Докато бяхме женени, винаги съм усещал, че не ми казваш как се чувстваш, а сега знам точно къде се намирам. Това ми харесва.

— Сигурен ли си? — Хоуп се взря в очите му и продължи почти предизвикателно. — Сигурен ли си, че ще можеш да се справиш с една по-независима жена, Пейс?

Той се усмихна широко и срещна нетрепващия й поглед.

— Само ако се казва Хоуп.

Девета глава

Той отвори уста да продължи, но една ръка с червени маникюри докосна ръкава му.

— Ето те и теб, Пейс, скъпи. Къде ли не те търсих — зелените очи на Долорес се насочиха към Хоуп. — Няма да имаш нищо против ако ти го отнема, нали? Пристигна фотографът на „Луксозен магазин“, а те винаги имат пикантни новини за предстоящите сватби. Ще направим няколко снимки с децата в библиотеката.

Пейс погледна Хоуп, но тя не можеше да направи нищо.

— Разбира се — каза тя с любезна усмивка и сините й очи запалиха нов огън в гърдите му, — едва ли би искал да пропуснеш това.

Долорес го отмъкна и час по-късно, с все още раздразнени от светкавиците очи, Пейс започна да търси Хоуп навсякъде из къщата на семейство Хернандес.

Нямаше я никъде.

Той забави крачка и се спря пред вратите на солариума. Това беше единственото място, където не беше проверил, но дори и да я нямаше там, тихата красота на стаята внезапно му хареса. Той се вмъкна вътре. Лудото темпо на купона навън никак не му допадаше.

Затвори тихо вратата зад гърба си и я заключи. Ако не намереше Хоуп, не му трябваше никаква компания. Само че в момента, в който влезе в стаята, усети присъствието й. Къде на друго място можеше да отиде, ако не при растенията? Очите му привикнаха към тъмнината и я зърна точно когато тя заговори:

— Насам — гласът й звучеше като копринен шепот, като повика на сирена, който бе чувал хиляди пъти досега, но само в сънищата си.

Светлините на приема навън проникваха приглушени във влажната стая. Червено, зелено, синьо и жълто — празничните цветове се смесваха върху съвършената кожа на Хоуп и я караха да прилича на рисувана върху стъкло мадона. Един от прозорците беше отворен и през него долитаха тихи гласове и музика.

Искаше му се да изрече подходящите думи, да й каже колко я обича, но времето за това бе свършило. Нямаше какво повече да каже.

Устните му докоснаха нейните, след това се плъзнаха по лицето и шията й, мамейки я да даде воля на сдържаните си досега чувства. Отначало неохотно, но после с все повече увлечение Хоуп откликна, като разтвори устни и му позволи да я погали с езика си. След това завъртя глава наляво и надясно, докато устните му се плъзгаха по кожата й. Пейс се опита да забави темпото, да й даде време да настигне пламъка на желанието му, но когато го направи, Хоуп го прегърна още по-силно през врата и измърмори насърчително.

Думите й наляха масло в огъня. Той наведе устни към нежната кожа на шията й и я захапа леко. Кръвта му кипеше. Хоуп бе първата му любов и макар след нея да бе имало други жени — повече, отколкото му се искаше да признае, никоя не бе успяла да запали у него същия пламък. Отдръпна лице и си пое рязко дъх. Уханието на косата и кожата й го обгръщаше като мъгла от страст.

Пейс уви ръце около тялото й, притисна я здраво до себе си и изстена от сладостно нетърпение. Хоуп пъхна ръце между тях и се замъчи с копчетата на ризата му, като от време на време издаваше недоволни звуци задето не може да докосне по-бързо кожата му. Той вдигна ръце и й помогна. Най-сетне отвори рязко ризата. Когато пръстите й докоснаха голите му гърди и се заровиха в тъмните къдрици по тях, и малкото му задръжки се стопиха.

Презрамките на тънката й рокля се плъзнаха надолу. Пейс доближи устни до гърдите й, като ги целуваше трескаво и ги очертаваше с горещия си език, формата им му беше позната, но някак различна, което още повече засили огъня у него.

Искаше да не бърза, да я гали, дразни и докосва, но не издържаше. Чувстваше се така, сякаш държи в ръце гореща жарава, и единствената му възможност бе да се подчини на инстинктите си.

В този момент, съвсем неочаквано, някой почука на вратата на солариума.

Въпреки настоятелното чукане Хоуп не успя да се окопити веднага — сякаш изплуваше от тъмни, дълбоки води. Чувстваше се странно спокойна и вместо да се стресне се отпусна още повече. Усещаше как вентилаторът на тавана развява къдриците й. Влажният въздух на оранжерията ги обгръщаше, а наситеният мирис на зеленина бе странен в тяхното положение. Чувстваше се необуздана и дива, сякаш току-що бе извършила сладък грях.

И пет пари не даваше кой стои от другата страна на вратата.

Хоуп вдигна глава и се взря в тъмното лице на Пейс. Светлината бе прекалено слаба и тя едва различаваше чертите му. Нямаше нужда от лампи. Затвори очи и прокара пръсти по добре познатите равнини и вдлъбнатини. В сънищата това й се бе случвало хиляди пъти, но после винаги се събуждаше сама. „Това тук е реалност — помисли си и в гърлото й заседна буца. — Не сън, не фантазия, а реалност.“

— Трябва ли да видим кой е?

— Мисля, че ще е по-добре — каза той с пресипнал глас. — Ако не отворим, като нищо ще извикат полиция.

Хоуп се усмихна лениво.

— Колко време мислиш, че ще им трябва, за да пристигнат?

— Като познавам Долорес ли? — той наклони глава на една страна, докато закопчаваше ризата си, сякаш сериозно мислеше по въпроса. — Бих казал, че с Педро са имали скандали, които са налагали идването на полицаите… така че вероятно ще пристигнат доста бързо.

— Добре де — каза Хоуп, докато оправяше дрехите си. — Да видим тогава кой е.

Двамата отидоха до вратата и Пейс я отвори. Отвън стоеше Педро Хернандес, а зад него тълпата от добре облечени мъже и жени изпълваше коридора като ято птици с бижута и прически. Бетани и Дерек стояха точно в средата. Застанала близо до тях, Долорес се засмя, докато погледът й обхождаше групата. Преди съпругът й да успее да каже и дума, тя зърна Хоуп и Пейс и очите й светнаха като на дете.

— Пейс… Хоуп! Хайде! — извика весело тя. — Решихме да проверим как е мястото, където младите ще прекарат медения си месец, всички заминаваме за Акапулко!

— Акапулко ли? — попита Хоуп и погледна Долорес, сякаш домакинята на приема внезапно си бе загубила ума.

Долорес се ухили.

— Да, скъпа. Веднага. Педро вече се обади и самолетът ще ни чака — тя махна с копринения си шал към вътрешния двор и снижи глас: — Не всички, разбира се. Само някои от по-_специалните_ гости, нали разбирате?

— Но аз имам работа, Долорес. Не мога просто така да напусна града.

Долорес се намръщи и Хоуп разбра, че е допуснала огромна грешка. Домакинята, която не можеше да повярва, че някой ще откаже на поканата й, попита обидено:

— Коя сватба би могла да бъде по-важна от тази на Дерек и Бетани?

Пейс възпря Хоуп, като сложи ръка на лакътя й, и тя за пръв път се зарадва на намесата му. Искаше да каже на Долорес Хернандес да си гледа работата, а един сватбен консултант просто не правеше такива неща.

— Абсолютно ничия сватба не би могла да бъде по-важна, Долорес — каза непринудено той. — Но знаеш колко много означава бизнесът за Хоуп. Не може да заминава, когато й хрумне.

Долорес погледна първо Пейс, след това Хоуп и присви замислено зелените си очи.

— Не мога да си представя, че няма да дойдеш, ако бизнесът ти е толкова важен за теб.

Заплахата беше прикрита, но Хоуп я разбра идеално. Тя изскърца със зъби, но се усмихна.

— Наистина страшно бих искала — опита се да излъже, — но имам толкова много проблеми…

Долорес сви недоволно устни.

— Няма да възникнат никакви проблеми, докато ни няма. Имаш ли сватба тази нощ?

Стомахът на Хоуп се сви от тази агресивност. Беше приела поръчката на Пейс, отчасти за да спечели благоразположението на Долорес Хернандес. Дали сега си заслужаваше да изложи на опасност всичките си усилия?

— Не, разбира се, че не, Долорес — Хоуп си погледна часовника. — Почти полунощ е.

— Ами утре вечер?

— Ами… не. Свободна е.

— Тогава какво те задържа?

Хоуп погледна Пейс и по гръбнака й неволно премина нетърпелива тръпка. Искаше да откаже, но нямаше никакъв шанс, притисната между желанията си и настойчивостта на Долорес.

— Нищо — каза бавно тя. — Нищо важно.

— Тогава нямаш извинение — Долорес се обърна към групата, плесна с ръце и с лекота отмина аргументите на Хоуп. — Добре, всички в лимузините и няма да спираме никъде. В Акапулко има много магазини, а и самолетът е добре снабден. Няма да имате нужда от нищо!

Пейс уви ръка около талията на Хоуп и се ухили широко.

— Точно така — промърмори той в ухото й. — Имам всичко, от което се нуждая.

Един час по-късно Хоуп, Пейс и още двадесет от най-любимите гости на Долорес вече бяха в самолета на компанията на съпруга й. Докато излитаха, униформена стюардеса обикаляше с напитки и хапки.

Самолетът бе повече от удобен, направо луксозен. Меката кожа на седалките ги обгръщаше като ръкавица, дебелите килими поглъщаха приглушения смях, а шампанското се лееше… е, като шампанско.

Хоуп се обърна към Пейс и поклати глава.

— Не мога да повярвам, че наистина правя това — каза тя. — Никога не ми се е случвало да замина за чужбина в полунощ, и то заради някакъв каприз.

Само че още преди да го изрече, знаеше, че просто си търси извинение. Пет пари не даваше къде отива или колко е часът, стига Пейс да бе с нея. Това откритие бе потресаващо, но в момента Хоуп се намираше в някакво състояние на летаргия — особено след целувката им преди час.

Пейс се обърна към нея.

— Е, обикновено не се движиш в кръговете на Долорес — в тихия му глас прозвуча известна горчивина. — Но това все пак е добре. И на мен ми се струват някак прекалено буйни.

Хоуп примигна изненадано. Въпреки общото им минало, понякога Пейс й се струваше напълно непознат. Вдигна ръка към леко наболата му брада, но се поколеба. Нещо в изражението му неочаквано я плашеше. Това усещане я накара да се запита какво ли се е случило с него през последните няколко години, но и я развълнува.

Най-сетне докосна лицето му. Той веднага се обърна към нея, хвана пръстите й, поднесе ги към устните си и ги целуна един по един. След това я погледна в меката светлина.

— Благодаря ти — каза тихо Хоуп.

— За какво?

Очите й потъмняха.

— Задето каза на Долорес това за моя бизнес. Той… наистина означава много за мен, Пейс.

Той целуна отново върховете на пръстите й.

— Бавно се уча, любима, но полагам всички усилия.

Диамантените светлини на Мексико вече проблясваха под тях, когато Пейс погледна през прозореца до Хоуп. Тя най-сетне беше заспала, облегнала глава на рамото му. Под очите й имаше тъмни кръгове от изтощение.

Наистина бе различна, изминалите няколко седмици го доказваха. В началото, когато се ожениха, бе далеч по-податлива, по-управляема от сега. „А може би промените са били неизбежни — помисли си неочаквано Пейс. — Живяла е сама с години — трябвало е да си създаде защита. Ако нямаше такава, едва ли щеше да постигне толкова много.“

Усмихна се нежно и погали с очи лицето й. Бизнесът все пак не бе успял да я промени напълно. Не приличаше на онези корави жени с тъмносини костюми и бели копринени ризи. Не, тя бе едновременно успяла и женствена, нямаше никакво съмнение.

Пейс посегна, хвана ръката й и бавно я издърпа към себе си. Хоуп му отвърна механично, като уви пръсти около неговите. От устните й се изплъзна тихо, доволно мърморене.

Той отправи благодарствена молитва за щастливото хрумване на Долорес и отново обърна очи към прозореца. Благодарение на нея Хоуп щеше да остане изолирана в Мексико поне за двадесет и четири часа. Нямаше да има звънящи телефони, прекъсвания, срещи — щяха да бъдат само двамата.

Слънцето вече изгряваше, когато заобиколиха последния хълм и свиха по дискретната алея към вилата на семейство Хернандес. Въпреки че беше спала в самолета, Хоуп все още се чувстваше като насън. През последните няколко часа животът й се бе обърнал с краката нагоре. Само че, когато слезе от лимузината, тя усети нов прилив на вълнение и погледна Пейс.

Той изглеждаше като току-що излязъл от филм. Беше преметнал сакото на смокинга върху едната си ръка, а най-горните копчета на ризата му бяха разкопчани. Вдлъбнатината в основата на шията му бе обсипана с тъмни косъмчета. Краищата на черната копринена вратовръзка висяха от двете страни на яката. Когато най-сетне погледна небръснатото му лице, сърцето й подскочи. Това беше мъжът, който я обичаше, който само преди часове я беше галил, докосвал и шепнал в ухото й тайни.

Сякаш прочел мислите й, той я погледна и стисна окуражително ръката й. Секунди по-късно излязоха на огромния балкон, който служеше за дневна, и дъхът на Хоуп спря.

Слънцето току-що бе обляло в светлина хълмовете около залива и дългите лъчи се спускаха към водата като течно злато. Преди обаче светлината им да стигне до вълните, тя се спираше, за да докосне с позлатата си изобилната зеленина. Навсякъде цъфтяха огромни червени хибискуси, а тежките им листа кимаха сънливо в неподвижната утринна тишина. От планинския склон долетя крясък на дива птица.

Хоуп отиде до парапета на откритата дневна.

Пейс застана зад нея, за да топли с гърди схванатия й гръб.

— Нищо не се е променило. Прекрасно е, както винаги — той кимна към групата, която стоеше до парапета на известно разстояние от тях. Долорес беше застанала в средата и вече раздаваше коктейли и мимози. — А ако успеем да се отървем от тях, ще бъде още по-добре.

Хоуп потрепери от намека и усети внезапния хлад на утринния ветрец по раменете си. После се обърна към него с внезапно подновена решителност.

— Пейс, аз… мисля, че снощи просто излязохме от релси. Това не бива да се повтаря.

Той поклати глава.

— Не го казвай — едва ли говориш сериозно.

— Да, съвсем сериозно говоря.

— Защо?

Тя вдигна ръце между тях. Възнамеряваше да го отблъсне от себе си, да спечели още малко разстояние, но когато пръстите й го докоснаха и усетиха пулса му, просто не можа да събере сили да го направи.

— Казах ти го милион пъти — повтори тя, макар всяка дума да късаше сърцето й. — Станала съм по-различна. Не мога да ти позволя отново да ми причиниш болка. А мисля, че в крайна сметка ще се случи именно това.

Гласът му я погали:

— Какво те кара да смяташ, че ще стане така, Хоуп? Откакто съм се върнал, направил ли съм нещо, каквото и да било, с което да ти причиня болка?

Тя поклати глава и отговори мрачно:

— Още не, но ще го направиш.

Пейс присви очи.

— Не ми гласуваш особено доверие.

— Не.

Лицето му се изопна.

— Добре тогава, забрави за мен. Ами ти? — гласът му се превърна в дрезгаво ръмжене. — Не си ли добила вече достатъчно самочувствие?

— От какво?

— От промяната. Каза ми, че си станала по-независима, и това е истина. Не си ли вярваш достатъчно, за да…

— Да вървим, всички трябва да подремнем малко, да вървим, хайде! — гласът на Долорес се понесе по терасата към Хоуп и Пейс. — Да вървим!

Хоуп и Пейс се обърнаха към появилата се пред тях прислужница.

— Por favor[1] — каза тихо тя и им посочи с ръка наляво.

Няколко минути по-късно се озоваха в едно от луксозните бунгала, които служеха за спални на вилата. Посрещна ги малка дневна и Хоуп зърна през отворената й врата огромно легло. Тя се обърна към прислужницата.

— Това ли е единствената останала стая?

Прислужницата я погледна неразбиращо и каза нещо на испански. Хоуп поклати ядосано глава и се обърна към Пейс.

— Испанският ми е твърде лош. Твоят как е?

— Не по-добър — отговори той. — Не е от езиците, които съм решил да науча. Има ли някакъв проблем?

— Леглото е само едно.

Той отиде до едната стена, пусна вентилатора на тавана и каза:

— Не се тревожи. Ще измислим нещо.

Прислужницата се поколеба, но Хоуп можа само да се обърне към нея и да свие рамене с нарастващо раздразнение.

— Всичко е наред — каза тихо тя. — Gracias[2].

Вратата се затвори внимателно зад облеченото в бяло момиче и Хоуп и Пейс останаха сами. Напълно сами. Устата й пресъхна. Знаеше точно какво ще „измисли“ Пейс за проблемите с настаняването. Това последно изкушение изведнъж й се стори твърде силно, за да остане и секунда повече в една стая с него.

— Отивам да се изкъпя — каза тя, обърна се рязко и тръгна към огромната баня.

Наложи й се да положи всички усилия, за да остане зад вратите на банята. Искаше й се да се втурне навън и да се хвърли в прегръдките на Пейс, да го накара да я прегърне, да му позволи да я люби.

През уханната пара, която се издигаше от ваната, го виждаше как чака в близкия вътрешен двор. Седнал на един от тапицираните столове, с крака вдигнати на парапета от ковано желязо, той беше извадил една от малките пури с приятна миризма, които понякога пушеше. Макар смокингът му да бе облечен преди повече от дванадесет часа, все още успяваше да изглежда великолепно.

В момента връзката им се намираше на кръстопът и Хоуп го знаеше. Тялото и сърцето й казваха да направи едно, но умът й продължаваше да твърди обратното.

Смееше ли да го направи?

Вече не беше младо момиче и знаеше женските тайни. Споменът за спалнята им бе непреодолима примамка. Когато съчетаеше това изкушение с поведението му през изминалите няколко седмици, силата на желанието й се увеличаваше десеторно. Пейс наистина се бе променил. Беше й го доказал. Не можеше ли да забрави пропилените часове, прегорелите ястия и изветрялото вино от предишния им съвместен живот? Това беше минало, отдавна мъртво минало. Пейс бе нов мъж, а тя — нова жена. Можеха да започнат отначало, нали?

Тридесет минути по-късно босите й стъпала зашляпаха по мраморния под и тя спря зад него.

— Свърших — каза му и наклони глава на една страна, за да си изсуши косата. — Банята е изцяло на твое разположение.

— След минутка отивам — отговори бавно той. — Още не съм се насладил на гледката.

Тя се поколеба за момент и се приближи до парапета. Трябваше да й е неудобно да стои пред него с мокра коса и току-що измито лице, но се чувстваше съвсем непринудено, като у дома си. Въпреки прекалено големия хавлиен халат, който покриваше ръцете й, тя изобщо не се притесняваше. Нежният ветрец довя музика от някое съседно бунгало.

— Гледката е прекрасна, нали? — каза тихо тя. — Водата е толкова синя и всичко е тъй хубаво.

— Красиво е, всъщност е идеално за меден месец.

Хоуп се облегна на парапета и го погледна втренчено.

— Никога не сме имали меден месец.

Той опъна силно от пурата, издиша и към Хоуп се понесе облак син дим.

— Не, нямахме. И винаги съм съжалявал за това.

— Спомняш ли си какво направихме?

— Как бих могъл да забравя? — отвърна веднага той. — Имахме пари само за една нощ в „Уоруик“ и след това се върнахме в апартамента си.

Тя се усмихна нежно на проблясващото слънце.

— Все пак не беше толкова лошо, нали?

Той загаси пурата, стана и се приближи до нея. Секунда по-късно започна да запретва нагоре единия ръкав на халата й.

— Струваше ми се, че се намирам в рая — каза й тихо, без да вдига поглед от заниманието си. — Изобщо не ми е хрумвало, че това не е „истински“ меден месец.

Когато свърши и с втория ръкав, очите им се срещнаха. Хоуп усети тъмния му поглед като далечен взрив и земята под краката й се разлюля. Изведнъж се озова в ръцете му.

— О, Господи, Пейс — каза тя срещу гърдите му. — Какво става с мен, с нас? Не искам да казвам „да“, но и не мога да кажа „не“.

Горестните й думи разтърсиха и двамата.

Пейс я прегърна силно.

— Влюбваш се, скъпа — отговори й, като галеше мократа й коса. — Ето какво става.

Тя се отдръпна и го погледна в очите.

— Но аз не искам това, Пейс. Просто е твърде сложно… и страшно.

Пейс поклати глава, наведе се към устните й и точно преди да ги докосне, й каза:

— Животът е толкова страшен, колкото сама си го направиш.

Хоуп чу думите му и дори осъзна значението им, но положението й изглеждаше все така безнадеждно… толкова безнадеждно, колкото и да устои на целувката му. Пейс сякаш бе почувствал същото отчаяние, защото устните му станаха по-груби и започнаха да изискват повече, отколкото тя можеше да даде, и да дават повече, отколкото можеше да понесе.

Хоуп не можа да се съпротивлява още дълго.

[1] Моля — (исп.). — Б.пр. ↑

[2] Благодаря — (исп.). — Б.пр. ↑

Десета глава

В огромната трапезария на Долорес имаше шест маси с по шест места и тя бе допълнила хюстънската група с няколко тукашни художници и бизнесмени. Хоуп се усмихна и кимна учтиво, когато мъжът от лявата и страна, местен човек със смугла хубост, започна да й обяснява защо жена му никога не ходи на такива вечери. Хоуп го слушаше с половин ухо, все още озадачена от прекарания следобед. След като я целува дълго, Пейс отиде да си потърси друга стая, а тя го наблюдаваше със смесени чувства как се отдалечава.

— Не бих искал да идва — каза надуто съседът й по маса. — Тя трябва да се грижи за децата ни, а и без това би се отегчила тук.

— Моля? — попита накрая Хоуп.

— Жена ми — повтори той. — Не й позволявам да идва на такива вечери — след това се усмихна подкупващо и плъзна поглед по набързо купената коктейлна рокля на Хоуп. — Това е бизнес, нали?

Хоуп потисна желанието си да дръпне нагоре корсажа на роклята без презрамки. Магазинът, в който Долорес ги беше завела, отговаряше на екстравагантната мода, която й допадаше, а не на по-консервативния вкус на Хоуп.

Очите му се върнаха на лицето й.

— А вие с какво се занимавате, красива госпожо? Да не би да сте една от онези освободени американки, които ръководят огромни корпорации?

Тя се усмихна механично.

— Не, но все пак имам собствен бизнес. Организирам сватби.

— О… Колко романтично — мъжът поднесе шампанското към устните си и отпи. Мустакът му докосна ръба на чашата. — Тогава трябва да говорите със семейство Денън, хората в края на масата.

Погледът на Хоуп проследи вдигнатата му чаша и се спря на двойката, потънала в задълбочен разговор с Долорес. Не искаше да мисли за работа, умът й бе изцяло зает с Пейс — с ръцете, устните и доказателствата за любовта му — но гласът на съседа й по маса отново я прекъсна:

— Чух ги да си говорят за техния син. Той ще се жени в Хюстън през май. Или поне се опитва. Жената е доста ядосана, защото нещо се е объркало. Трябва да поговорите с тях.

— Може би по-късно — каза усмихнато Хоуп.

Съседът й продължи да говори, но тя вече не го слушаше. Вниманието й се насочи към другия край на масата, където седеше Пейс. Погледът, който й отправи, с положителност гореше от страст. Той й кимна, за да й покаже, че иска да напусне залата и си погледна часовника.

Хоуп едва потисна порива си да скочи и да хукне към вратата. Сватбените консултанти не правеха такива неща. Тя си наложи да изяде парче ужасно калорична плодова торта, а след това изпи нехайно две чаши кафе. Другите вече бяха започнали да се разотиват, включително и услужливият мъж от дясната страна на Хоуп. Накрая тя също се изправи и поздравявайки пътьом хората, успя да стигне до Пейс. Той се наведе да я целуне по бузата, но точно в този момент Долорес я повика.

— Иди — прошепна й той. — И без това трябва да поговоря с Педро.

Тя се усмихна в очите му.

— Пет минути?

— Нека бъдат две — каза той и обещанието в погледа му накара цялото й тяло да потръпне от очакване.

После отново я целуна и Хоуп тръгна замаяна към Долорес.

— Хоуп, скъпа, искам да те запозная с тези хора — заповяда домакинята.

Хоуп се усмихна на мъжа и жената до него, и протегна ръка.

— Как сте тази вечер?

След това зачака с механична усмивка да й отговорят, но това не бе необходимо — от пръв поглед им личеше как са прекарали вечерта. Ако се съдеше по изцъкления поглед на мъжа, беше изпил поне три бутилки.

— Това са семейство Денън, Джеймс и Марта — рече Долорес и преметна копринения си шал през рамо. — Имат син, който в момента преживява големи трудности с организирането на сватбата си. Направо да не повярваш!

Името прозвуча на Хоуп някак познато, но в момента умът й не беше в работата, а в Пейс и огромното легло в нейното бунгало.

— Колко неприятно! Какъв е проблемът? — попита тя, без да се замисли.

Застанала до Долорес Хернандес, Марта Денън приличаше на врабче, влетяло по погрешка в клетката на папагал. По роклята й нямаше пайети, косата й беше прошарена, а ноктите й — без маникюр и лак. Когато обаче заговори, определено владееше положението.

— Ще ви кажа — прогърмя гласът й. — С Джеймс се оженихме преди повече от петдесет години, през войната, и сватбата ни не беше нищо особено, но бракът ни излезе сполучлив. А сега годеницата на нашия син е решила, че няма да се задоволи с нищо друго, освен да лети до Париж, за да повтори цирка на майка си, която се е венчала там. Можете ли да си представите? Ще ни струва цяло състояние! — тя тръсна сивите си къдрици. — Абсолютно възмутително! Не мога да повярвам!

Дълбоко в съзнанието й трепна нещо познато, но в момента Хоуп се влюбваше за втори път и не можеше да мисли както трябва. Тя се наведе напред, докосна Марта Денън по ръката и каза нежно:

— Но това е толкова романтично! Не мислите ли, че е много мило, задето иска да повтори сватбата на майка си?

— Мило ли? Боже мой, не! Помислете си само за разходите!

Долорес я погледна невярващо.

— Марта Денън, как можа да кажеш такова нещо? Ти няма да платиш и цент, но и дори да ти се налагаше, това щеше да е без значение. Джеф е единственият ти син, а миналата година Джеймс направи достатъчно пари, за да облече всички гости на сватбата в злато, ако поиска.

— И аз така й казах — каза провлачено Джеймс Денън. — Да ги облечем в злато. Да подхвърлим някой и друг диамант — той хлъцна и се наведе към Долорес. — По дяволите, когато малкият обесник напусне дома ми, доходите ми ще скочат със сто бона!

След това се разкикоти на шегата си, а Долорес се присъедини към него очевидно да ядоса Марта. Само че не се получи.

— Млъквай, Джеймс! — каза троснато Марта Денън, без да откъсва очи от лицето на Хоуп. — Годеницата на сина ми вече се опита да наеме някаква скъпа консултантка, за да резервира „Риц“ в Хюстън — тя скръсти ръце и лачената чанта удари изсъхналата й фигура. — Казах на Джеймс, че това е адски глупаво, но не! Не искаше да ме слуша! Каза, че щом искала, в „Риц“ щяло да бъде — после хвърли унищожителен поглед към съпруга си. — Майка й се била омъжила там, та и нейната сватба трябвало да е там. Казах й, че „Риц“ в Хюстън с нищо не наподобява на парижкия, но тя не пожела да ме слуша. И накрая, когато не се получи нищо, реши всички гости да летят до Париж. Можете ли да си представите?

Хоуп започна бавно да осъзнава положението. Париж. „Риц“. Скъпата консултантка.

— Вашият син Джеф… годеницата му Линда Слоутър ли се казва?

Веждите на Марта Денън се стрелнаха нагоре.

— Да, познавате ли я?

Подобно на акула, надушила кръв, Долорес престана да се кикоти с Джеймс и погледна Хоуп.

— Познаваш ли ги, Хоуп? — повтори тя.

— Всъщност да — отвърна Хоуп. — Аз съм… ммм… онази сватбена консултантка. Дойдоха при мен преди около шест седмици и ме помолиха да им помогна. Смятах, че ще им организирам сватбата, но неизвестно как нещо с резервацията им в „Риц“ се обърка. Всъщност така и не разбрах какво стана.

— Аз ще ви кажа какво стана! — изгърмя Марта Денън. — Някой друг е поискал ресторанта за същата вечер, предложил е повече пари и са отменили резервацията на Линда — тя щракна с пръсти, което прозвуча като счупване на суха клечка. — Ей така! А сега ние ще трябва да летим до Париж! Тя си сключи страхотна сделка, а ние сме прецакани!

Хоуп чу думите, но не можа да ги проумее.

— Но в „Риц“ не правят такива неща! Те са напълно…

— О, точно така е станало, госпожичке! — Марта Денън сви неодобрително устни. — Знам, защото дъщерята на Мери Лу Мартин, моята съседка, работи в „Риц“ и ми разказа всичко. Спомняше си всички подробности, защото мошеникът, който наел балната зала, дори не възнамерявал да дава прием в нея. Просто искал да я наеме за същата вечер, а в резултат на това ние ще похарчим цяло състояние.

Долорес пресуши останалото шампанско в чашата си и се обади:

— Хайде, Марта, стига глупости! Кой, за Бога, би похарчил такива пари за нищо? Не преиграваш ли малко?

— Преиграва? Именно това й рекох, ама тя каза: нее-ее… това било конпр… конспр… конспирация.

— Млъквай, Джеймс!

Очичките на Марта отново се заковаха на Хоуп.

— Истина е, няма спор — после вдигна предвзето и самодоволно вежди. — И ти много добре го знаеш!

Хоуп чу последните й думи като в мъгла. Не може да бъде. В това няма смисъл. Той не би го направил. Хвана с две ръце облегалката на стола пред себе си и кокалчетата и побеляха от стискане. Това обаче не й помогна. Светът около нея продължаваше да се върти необуздано.

Беше я излъгал. Изобщо не се бе променил.

Само това знаеше и само това се въртеше в ума й. Нямаше представа защо и не проумяваше нищо извън тази мисъл. Той ме излъга. Нищо не се е променило. Хоуп вдигна ръка към гърлото си и се извини с толкова достойнство, колкото успя да събере. Докато вървеше бързо към вратата, Пейс се появи до нея и я хвана за лакътя.

— Какво има, Хоуп? Да не би Долорес да те е разстроила?

Хоуп се отскубна, макар да й се късаше сърцето.

— Остави ме на мира! — рече задъхано тя. — Просто ме остави на мира!

Слисан от държанието и думите й той остана неподвижен докато Хоуп слизаше тичешком по стъпалата на огромната дневна.

Отне му само няколко секунди докато се окопити и я настигна, преди да се беше отдалечила прекалено много — сякаш тук имаше толкова далечно място. Той я сграбчи за ръката и я издърпа зад първите затворени врати, които му попаднаха пред очите — кабинета на Долорес.

В момента, в който вратите се затвориха зад гърба й, Хоуп отскубна ръката си и извика:

— Защо, Пейс? Защо го направи?

— Какво съм направил? — очите му се присвиха на тънки линии и той отново я придърпа към себе си. — За какво, по дяволите, говориш?

Хоуп усети как дъхът й спира. Ръцете му я стискаха здраво над китките, а пръстите му се забиваха в нежната й кожа.

— Махни си ръцете от мен! — каза тя и се отскубна. — Нямаш право…

— Имам пълното право. По дяволите, обичам те и винаги съм те обичал. Имам абсолютно пълното право!

Хоуп замръзна в ръцете му. Сърцето й биеше толкова лудо, че й се струваше, че ще изхвръкне от гърдите й.

— Нямаш никакви права, Пейс. Никакви, що се отнася до бизнеса ми.

Лицето му пребледня.

— Какво искаш да кажеш?

— Знаеш какво искам да кажа — тя се отдръпна, залитна назад и продължи изтерзано, с насълзени очи. — Марта Денън ми каза какво си направил в „Риц“. Защо, Пейс? Защо никога не можеш да оставиш нещата такива, каквито са?

В стаята се възцари мъртва тишина. Чуваше се само дрезгавото дишане на Хоуп. Сякаш неспособен да издържа повече на погледа й, Пейс отстъпи назад, погледна френските врати в единия край на кабинета и секунда по-късно изчезна през тях.

Хоуп замръзна. През френските врати нахлуваше нощният въздух, който я докосваше с неочакван хлад. През годините на брака им Пейс никога не бе напускал полесражението по време на скарване и ако сега не го бе видяла да го прави, просто нямаше да повярва. Веднага се сети колко пъти през изминалите седмици й беше заявявал, че се е променил.

И как почти му бе повярвала.

Само че не се бе променил и думите на Марта Денън потвърждаваха това. Гневът й вля сили. Тя изтича до двойните врати и ги отвори широко.

Нощта навън беше идеална за влюбени. Над залива грееше пълна луна, а светлините под краката им блещукаха като безброй звезди. Но Хоуп, заслепена от гняв, не виждаше нищо.

— Отговори ми! — извика тя. — Какво си мислеше, че правиш?

Пейс се обърна и я погледна с болка.

— Опитвах се да спася живота си, по дяволите! А и твоя, щом говорим за това.

— Като управляваш бизнеса ми?

Той изсумтя.

— Не съм управлявал нищо! — след това стисна парапета толкова силно, че кокалчетата на пръстите му проблеснаха на лунната светлина. — Джеймс Денън е един безнадежден пияница, а Марта е ужасно стисната. Могат дори да си купят конкорда, с който да закарат всички до Париж! Аз дадох на булката сватбата на мечтите й! Кой знае какво щеше да стане, ако се беше провела тук? Можеше да е пълен провал, тъй като тя никога нямаше да остане доволна.

— Тогава щеше да бъде провал — изстреля в отговор Хоуп. — Но, за Бога, щеше да бъде мой провал!

Той я погледна втрещено.

— Просто се опитах да помогна!

— Не си се опитвал да помогнеш! — гласът на Хоуп се скъса от безсилие и гняв. — Направил си това, което винаги правиш: манипулираш всички и всичко, за да постигнеш целта си — в гърдите й се надигна възмущение. — „Сърдечни дела“ е моята фирма, моят живот и ти нямаш абсолютно никакво право да си пъхаш носа там!

— Даже и ако това ще ти помогне? — попита невярващо Пейс.

— Даже и ако това ще ми помогне — отговори тя.

Тъй като не можеше да остане и секунда повече до него, Хоуп се завъртя на пети и гневът я изпрати чак до другия край на балкона. Беше толкова ядосана, че не виждаше нищо пред себе си.

Секунда по-късно той се озова до нея.

— Но Бетани искаше теб, Хоуп. А другото момиче искаше Париж. Какво лошо съм направил?

— Направи така, че загубих една поръчка!

— Но ти дадох по-добра — тази на Бетани.

— Не биваше ти да вземаш решението — отвърна рязко тя и всяка нейна следваща дума стана дъска във внезапно изникналата между тях преграда. — Аз вземам решенията във фирмата и живота си. Аз! Никой друг — Хоуп си пое дълбоко дъх. — Никой, особено ти! — после примигна, за да спре напиращите си сълзи, и го погледна в тъмнината. — Защо не можеш да разбереш?

Лицето му смени за кратко време безброй изражения и след известно мълчание той вдигна ръце с дланите напред.

— Ще ми позволиш ли все пак да ти обясня?

— Няма нищо за обясняване!

— Разбира се, че има — рече Пейс и добави с по-тих глас. — Моля те!

След като Хоуп не каза нищо, той продължи тихо:

— Когато продадох компанията си, ми се стори, че животът е спрял. Сякаш се изплъзвах надалеч, губех всичко, което съм имал, и умирах малко по малко. Точно както в детството ми. Осъзнах, че трябва да се върна при единствената жена, която може да ме спаси от самия мен — при теб.

После хвана ръката й между дланите си. През нощния въздух до тях долетяха крясък на птица, шум от автомобилно движение надолу по планината и музика от испаноезична радиостанция. Ръцете на Пейс стискаха пръстите й, а луната докосваше бузите му с хладните си лъчи.

— Знаех, че единственият начин да те накарам да се срещаш с мен е тази сватба, а когато ми каза, че на същата дата си заета, просто направих необходимото, за да си те върна. Не мислех, че по този начин ще нараня някого — очите му молеха за милост, но Хоуп не намираше такава у себе си. — Обичам те!

Но в момента Хоуп чуваше само сърцето си, виждаше само лицето му, чувстваше само недоверие.

— И ми го показа по този начин?

— Исках отново да станем близки и си помислих, че единственият начин да го постигна, е да те наема — гласът му се стопи в накъсана въздишка. — Смятах, че постъпвам правилно.

В гърдите й се надигна тъга, която я потопи в съжаление, недоверие и разочарование.

— Любов? Ти не знаеш нищо за любовта, Пейс. Любовта не е да лъжеш, манипулираш или управляваш хората като шахматни фигури. Трябваше да усетя, че ще се случи такова нещо, още когато Бетани ми каза, че не може да те накара да я изслушаш какво иска за собствената си сватба.

По челото му се появиха дълбоки бръчки и той поклати глава.

— Аз… не смятах, че говори сериозно. Мислех си, че се опитва да ми спести парите, затова не обръщах внимание на възраженията й. Просто… исках всичко да стане идеално.

— Идеално за Бетани е нещо по-различно от идеалното за теб, Пейс — очите на Хоуп се напълниха със сълзи. — Не разбираш ли? Любовта е да се грижиш за някого, да си винаги до него, да правиш това, което той иска, а не което ти искаш.

— Но аз се опитах да направя точно същото — каза той с искрено недоумение. — Изпращах ти подаръци, научих много неща за градинарството. Направих всичко, което преди ми казваше, че искаш, само че то се оказа недостатъчно. Ти все още не искаш да имаш нищо общо с мен.

— Разбира се, че не е достатъчно! — възкликна тя. — Любовта не е дузина рози и бутилка шампанско.

— Когато се оженихме ми казваше, че е така.

— Не, не съм. Може да съм казала, че би било хубаво да ги имам, но не това е любовта, Пейс. Подаръците са просто символи и когато си млад и неопитен, ти се струва, че ги желаеш. Но когато станеш на тридесет и шест, вече искаш истинското.

— Именно това си мислех, че ти давам.

От едната страна на сърцето й — онази, която предпазливо държеше скрита за Пейс, се появи парлива сълза. Раменете й увиснаха.

— О, Пейс! Истинската любов не е да манипулираш хората. Не си ли го разбрал досега?

— Мога да се променя.

— Не. Това бе първото нещо, което ми каза, когато пристигна. „Аз се промених.“ И аз като последната глупачка се хванах — тя поклати глава и се изсмя горчиво. — Не трябваше да бъда толкова глупава, но ти повярвах. С нищо не съм по-добра от Бетани.

След това стисна устни, за да не се разплаче. Пейс понечи да каже нещо, но тя вдигна ръка, за да го спре.

— Част от мен винаги те е обичала, Пейс, и когато ми каза, че вече си нов човек, наистина ми се искаше да повярвам — Хоуп се обърна към него и срещна погледа му. — Научил си се как да изглеждаш такъв, но дълбоко у себе си си все същият. Ти си толкова хлъзгав и опитен, че може би някои жени наистина не биха имали нищо против това. Но аз имам — тя вдиша дълбоко топлия нощен въздух, сякаш можеше да я предпази от болката, която пареше в гърдите й. — Имам, защото наистина съм се променила. И докато и ти не се промениш, никога няма да разбереш това, което ти казах.

Единадесета глава

Пейс гледаше през прозореца на огромния самолет как сапфиреносините води на Мексико изчезват далече под тях. Цветът им го караше да си мисли за Хоуп, а това му причиняваше болка.

Искаше му се да я спре, да я остави зад гърба си в елегантната планинска вила, която току-що бе напуснал, но знаеше, че това е невъзможно. Отсега нататък, където и да отидеше, винаги щеше да носи болката у себе си. Дори и гневните думи на Хоуп не бяха успели да разклатят любовта му, тя бе част от него, като крак или ръка — нещо, с което никога нямаше да се раздели доброволно, въпреки страданията, които можеше да му причини.

Той пресуши питието, което му беше сервирала стюардесата преди излитането на самолета, и й направи знак за второ. Не се опитваше да се напие — нямаше смисъл, едва ли нещо можеше да притъпи нещастието му — но малката чашка му осигуряваше занимавка, помагаше му да стъпи на земята.

Той потърка уморено с пръсти кървясалите си очи и се опита да разбере къде е сбъркал.

Беше допуснал огромна грешка.

Празната му чаша изчезна и на нейно място се появи друга, пълна. Пейс поднесе с треперещи пръсти питието към устните си, направи гримаса, отметна глава назад и го пресуши на един дъх.

Беше допуснал огромна грешка.

„Най-гадното нещо в цялата работа е това, че Хоуп ме обича — помисли си безцелно той. — Едва ли щеше да откликва така, ако нямаше все още чувства към мен. А всичко, което се опитвах да направя, бе да й докажа любовта си. Тръгнах да я преследвам, както и всяка друга своя цел — с план, организация и всички оръжия в арсенала си. И какво стана накрая?“

Беше допуснал огромна грешка.

Той вдигна ръце към лицето си, отпусна ги рязко на малката табличка и неволно бутна чашата. Стюардесата веднага се появи с кърпа в ръка. Топлите й кафяви очи го гледаха приканващо, докато се суетеше над разлятото питие. Без да се замисли, Пейс й благодари и извърна поглед. Само една жена го интересуваше — онази, която току-що бе разбила сърцето му.

Какво щеше да прави сега?

Хоуп се обърна още веднъж в леглото. Чаршафите вече се бяха усукани около краката й. Мислеше си, че само ако се добере до дома си, до собствената си къща, кошмарът от Акапулко ще се разсее и тя ще бъде в състояние да мисли по-трезво.

Само че не се получаваше.

След скарването с Пейс във вилата тя разблъска застаналите на пътя й Бетани и Дерек, напусна дома на Долорес, без да се обърне назад, отиде на летището, качи се на самолета, кацна в Хюстън и взе такси до дома — всичко във вцепеняващата мъгла от неверие и болка.

Хоуп седна в леглото, удари с юмрук възглавницата и отново се хвърли на леглото. Не искаше мек дюшек и пухена възглавница, искаше твърдо тяло и любящо сърце — тези на Пейс. За нещастие, това сърце беше и лъжовно.

Тя въздъхна в мрачната тишина на спалнята си и отвори очи. Сънят нямаше да дойде — както не беше дошъл предишната нощ и както вероятно никога повече нямаше да я споходи. Тя седна, спусна крака на пода и се хвана с две ръце за главата.

Какво щеше да прави сега?

Каза си, че има право да се сърди — беше й изиграл мръсен, гаден номер, беше я излъгал — но някак й бе трудно да събере достатъчно сили, за да поддържа гнева си. Чувстваше само объркване. Преди години сигурно щеше да мята разни неща, да крещи и да плаче, но сега, когато чувствата й бяха заплетени като чаршафите в леглото, не можеше да заспи от мисли за него.

Виждаше как косъмчетата се показват под отворената яка на ризата му, мислеше си колко красиво бе изглеждал в онзи смокинг, с разкопчана риза и навити нагоре ръкави. Сещаше се как я бе карал да се гърчи от страст в краткото, опияняващо време, в което бяха заедно.

Мислеше как ще прекара остатъка от живота си без него.

— Мина един месец, Хоуп. Цял месец! Няма ли поне да поговориш с него?

Хоуп погледна Бетани и вкорави разбитото си сърце.

— Няма какво да си казваме. А и той също не ми се е обаждал.

— И не можеш да вдигнеш слушалката?

Хоуп вдигна поглед от чая си и погледна към прозореца. Розовата лантана пълзеше по градинския зид като цветен водопад, но тя изобщо не я забеляза.

— Честно казано, Бетани, не искам да вдигам слушалката, така че няма да го направя. Нямам какво да кажа на чичо ти.

Бетани поклати глава.

— Ама че си инат!

Една синя сойка кацна в мъничкия двор, наклони глава на една страна и се опита да подразни двете жени.

— Просто се е опитвал да те накара отново да се влюбиш в него.

Хоуп знаеше накъде отива този разговор. Бяха го провеждали вече поне два пъти.

— Той ме излъга, Бетани — отвърна търпеливо тя. — Пъхал си е носа в моя бизнес и след това ме е излъгал — Хоуп остави чашата си. — Ти какво щеше да направиш на мое място?

— Ами че той направи същото и с мен, забрави ли? Зае се с моята сватба и я използва, за да се доближи до теб — тя се наведе още по-близо към Хоуп. — Но все още го обичам, защото просто се е опитвал да направи всички, включително и мен, щастливи.

— Да, но мен не ме направи щастлива — каза Хоуп и скръсти отбранително ръце на гърдите си. — Хората, които обичат други хора, не ги манипулират.

— Чичо Пейс не е „хората“.

Хоуп срещна погледа на Бетани.

— Какво би трябвало да означава това?

По-младата жена си пое дълбоко дъх и се наведе напред.

— Той винаги е бил силен, енергичен човек. Именно по този начин е успял. Ако стоеше малко по-ниско, ти нямаше да го обичаш. Сама знаеш, че в бизнеса или преследваш това, което искаш, или биваш стъпкан в блъсканицата.

— Само че аз не съм някаква придобивка, Бетани, а човек.

— Чичо Пейс знае това, само че е използвал оръжията, с които и преди е успявал — в бизнеса и навсякъде.

— И сгреши.

— Разбира се, че сгреши — усмихна се широко Бетани. — По това не означава, че сърцето му не е на мястото си — тя посегна и докосна пръстите на Хоуп. — Чичо Пейс те обича, Хоуп. Именно затова е постъпил така.

— Не е любов това, което се основава на лъжа.

— Може би онова, което е направил, е лъжа, но чувствата му определено са истински.

— А откъде да знам, че няма да го направи пак?

— Не знаеш. Но можеш да му се довериш. Това е другата част от любовта. Той пък трябва да се опита да спечели доверието ти — тя погледна през прозореца. — Знаеш ли, когато мама умря, не предполагах, че някога ще бъда щастлива като сега. Дори донякъде ми се струва, че не исках да бъда щастлива — тя впи поглед в очите на Хоуп. — Така ми беше по-удобно. След това започнах кариерата си и в продължение на години потисках чувствата си, пътувах постоянно, не завързвах приятелства и мислех само за работа.

Тя млъкна и Хоуп я погледна.

— След това обаче срещнах Дерек. В емоционално отношение той ме накара да се поотпусна и едва тогава разбрах какво съм се опитвала да направя — тя се обърна към Хоуп. — Не постъпвай по същия начин със себе си, Хоуп. Чичо Пейс те обича, винаги те е обичал. Ако и ти го обичаш, тогава му се обади.

Един час по-късно Хоуп изпрати Бетани. Окончателните планове за сватбата бяха готови и скоро момичето щеше да застане под сенника на „Варго“, за да се омъжи за мъжа на мечтите си.

А Хоуп щеше да стои отзад и да гледа.

Ами Пейс? Един Господ знаеше къде може да бъде тогава.

Хоуп се върна на бюрото си и прелисти книжата. В гърдите й бе заседнала буца, която ставаше по-тежка, колкото повече мислеше за Пейс. Къде бяха сгрешили толкова много?

Престана с опитите си да се съсредоточи върху купчинката сметки и писма, обърна се на стола и се загледа през прозореца. Хюстънското лято беше в разгара си, но тя усещаше само студено, тъмно разочарование.

Трябваше да си признае, дори и само пред себе си, че една много мъничка част от нея е очаквала той да й се обади. Да направи още един опит. Да стреля още веднъж. Само че не го бе направил. Откакто бе напуснала дома на Долорес Хернандес в Акапулко, Хоуп не беше чувала или виждала Пейс.

В седмиците след това двете с Бетани говориха многократно, за да уточнят някой подробности, на които Пейс изобщо не бе обърнал внимание, но Хоуп така и не чу дума от него.

Тя се обърна и погледна през прозореца към градината. Какво му беше казала? Че има свой бизнес, че има свой живот? Че вече няма нужда от никого? А сега една двадесет и осем годишна, отдадена на кариерата си жена я съветваше да отиде при него?

Друг път Хоуп щеше да се изсмее на нелепото положение, само че от фиаското в хасиендата на Долорес насам нямаше време за смях. Телефонът буквално беше загрял. Пристигаха повече поръчки, отколкото можеше да поеме. В крайна сметка Пейс се беше оказал прав. Сватбата на Бетани й беше донесла тонове работа, макар още да не се бе състояла.

Нищо не оживяваше хюстънското общество толкова, колкото един малък пикантен скандал, а Пейс го бе направил обществено достояние. Даже и Долорес се радваше.

— Ти наистина прибави малко живец в тази скука — каза й тя по телефона следващата седмица. — След като си замина ми се стори, че Марта Денън всеки момент ще получи удар. Пейс се върна в залата и я постави на мястото й — после въздъхна. — Беше ужасно забавно!

„За Долорес може и да е било забавно — помисли си Хоуп сега, — но на мен ми се разби сърцето.“

През останалата част от седмицата думите на Бетани ехтяха в главата и сърцето й. В петък все още се чувстваше разстроена, объркана и невероятно неуверена. Въпреки че това сигурно бе добър съвет, Хоуп не бе готова да го приеме. Пейс я беше наранил дълбоко и все още не беше събрала сили да забрави или прости.

Когато Елън я свърза по телефона, тя бе напълно неподготвена.

— Госпожо Макалистър?

Гласът, бе хладен, женски и напълно непознат на Хоуп.

— Да — отговори тя.

— Тук е Кейми Флауърс. Аз съм секретарката на Пейс Бракстън — сърцето на Хоуп се качи в гърлото. Разговорът очевидно беше градски, значи Пейс не се беше върнал в Кайро. — Обаждам се от името на господин Бракстън. Той ме помоли да проверя дали има някакви неизплатени задължения към вас?

Хоуп асимилира бавно думите и усети горчивия им вкус. Единственият дълг, който Пейс имаше към нея, бе едно разбито сърце, но секретарката едва ли имаше предвид това.

— Приготвила съм предварителната сметка, но обикновено давам окончателната след сватбата, госпожо Флауърс — каза накрая тя. — Мога да ви изпратя предварителната в понеделник.

— Много добре. Офисът на господин Бракстън е…

— Той си е наел офис? Тук, в града?

— Да, госпожо. Намираме се недалеч от вас, всъщност сме на ъгъла на „Сан Фелипе“ и „Йорктаун“. Знаете ли къде е това?

— Да.

„Наблизо е — почти зад ъгъла — но иначе е толкова далеч“, помисли си със свито гърло тя.

Секретарката с хладния глас й даде адреса и се поколеба още веднъж, преди да продължи:

— Господин Бракстън ще напусне страната веднага след сватбата, госпожо Макалистър. Приел е работа като старши консултант в Дубай и стои в офиса до късно вечер — думите й прозвучаха малко по-топло и някак притеснено. — Ако… ако все пак донесете сметката във вторник, той няма да бъде тук. За този ден има определена среща.

Буцата в стомаха на Хоуп се поотпусна.

— Благодаря ви — каза тя. — Така ще направя.

Хоуп остави тихо слушалката и откъсна от бележника си листчето с адреса му. Взря се за момент в буквите, след това, с леко замъглени очи, отвори чекмеджето и пъхна листчето под някакви други книжа.

Когато затвори чекмеджето, затвори и съзнанието си и го насочи към предстоящите мероприятия. Най-скорошното, разбира се, бе сватбата на Бетани и Дерек. Щеше да се състои на следващия ден.

Всичко си беше на мястото, но Хоуп нямаше представа кога е свършила толкова работа. Тази мисъл я изплаши, но тя вдигна глава и се загледа през прозореца към градината. Друга мисъл я плашеше още повече. Какво щеше да прави, когато в живота й не останеше нищо друго?

В края на деня, когато пристигна огромната бяла кутия, Хоуп нямаше представа какво може да има в нея. Когато обаче я отвори, веднага съжали.

Сгушена в гнездо от уханна мека хартия, блестящата копринена рокля докосна сърцето на Хоуп и тя сложи ръка на гърдите си, сякаш да спре болката. Само че не можеше. Нищо не можеше да я спре и тя се разля по цялото й тяло.

Пръстите й се насочиха към нежната плисирана материя, след това се плъзнаха към перличките на яката. Това беше роклята, която бе пробвала онзи ден в „Ниймън-Маркъс“. Без да помисли, Хоуп извади тежката коприна от кутията и я вдигна. От нея прошумоля и падна някакво листче.

„Моя любима Хоуп,

Не мога да кажа или направя каквото и да било, за да променя решението ти, но искам да знаеш, че въпреки всичко те обичам. Ти винаги си била най-важното нещо в живота ми и всичко, което съм правил, съм го правил за теб.

Твой любящ съпруг:

Пейс“

Очите на Хоуп веднага се напълниха със сълзи. Допря тежката, хладна рокля до тялото си и си спомни погледа на Пейс, когато му я бе демонстрирала. Огънят в очите му пламтеше за нея и когато си спомни това, остра болка прониза сърцето й.

Затвори очи, притисна роклята до гърдите си и изпод клепачите й рукнаха сълзи. Нужно бе само да отиде при него. Да му каже, че все още го обича. Да установи правилата и да опита още веднъж. Да му има доверие. Очевидно той също искаше това, иначе нямаше да й изпрати роклята и бележката.

Нужна й бе само секунда, докато вземе решение.

Половин час по-късно вече стоеше в асансьора на сградата, където се намираше офисът му, и пръстът й натискаше бутона на неговия етаж. Когато асансьорът спря, стомахът й се сви на топка, но тя си наложи да не му обръща внимание.

В коридора беше тихо. На една от вратите стоеше табелка с името му. Хоуп си пое дълбоко дъх, отвори вратата и влезе.

Посрещна я приемна, цялата в плюш, с тъмнозелен килим на пода и кожени дивани, разположени удобно до едната стена. Бюрото на секретарката беше празно, но на него имаше бележка, че ще се върне скоро. Хоуп изруга тихо. Докато дъвчеше долната си устна и се чудеше какво да прави, видя, че вратата към кабинета му е отворена. Оттам долитаха тихи гласове.

Хоуп се приближи до вратата, като смяташе да почука, но ръката и сърцето й замръзнаха, когато разпозна дълбокия тембър на Пейс.

— Наистина е съвършен — каза със съжаление той. — Не мога да повярвам, че сте намерили камък, чийто цвят толкова да се доближава до този на очите на Хоуп.

— „Къминс“ могат да намерят всякакъв камък, господин Бракстън — отговори му приятен женски глас. — Ако ми бяхте дали по-малко време или по-малко пари, щях да бъда доста затруднена да ви намеря толкова съвършен сапфир. Но за щастие на всички, вие имате и двете в изобилие.

— Отдавна съм се отказал да бързам, госпожо Морис.

— Е, бихте се изненадали, ако разберете колко много хора идват при мен седмици преди сватбата и очакват веднага да им извадя това, което искат.

— Честно казано, аз дори съм забравил, че сме говорили за пръстен. Колко време мина? Поне шест месеца?

Хоуп едва не ахна от изненада. Беше й търсил пръстен преди повече от шест месеца? Не можеше да е вярно. Преди шест месеца Пейс не се беше върнал в Хюстън. Дори не бе знаел, че Бетани ще се омъжва.

— Да, струва ми се, че беше преди горе-долу толкова време — звънна кристалният смях на жената. — Все пак имам добра памет, господин Бракстън, а и знаех какво точно се опитвате да направите. Моят съпруг също е голям романтик. Как мога да забравя човек, който търси венчален пръстен с цвета на очите на любимата си? — тя направи пауза и каза малко по-тихо. — Сигурно много я обичате.

Пръстите на Хоуп стиснаха здраво бялата кутия, а очите й се напълниха със сълзи.

— Наистина я обичам. И едва ли някога ще обичам друга — Хоуп чу щракване, сякаш се затваряше кутийка за бижута. Звукът проехтя чак до сърцето й. — За нещастие, тя не е склонна да ми отговори със същото.

— Съжалявам — прозвуча искрено гласът на невидимата жена. — И ние със съпруга ми имахме някои трудности, но в крайна сметка всичко се оправи. Може би и при вас ще стане същото.

Чу се разместване на столове. Срещата очевидно приключваше. Хоуп знаеше, че трябва да си тръгне, но краката й като че ли се бяха сраснали с пода.

Жената отново се обади:

— Сигурна съм, че няма да имам никакви проблеми да продам камъка, но исках да дам възможност първо на вас. Аз…

Гласът на Пейс обаче я прекъсна рязко:

— Мисля, че не ме разбрахте правилно. Искам камъка, госпожо Морис. Никога не съм виждал сапфир, който толкова да прилича на очите на Хоуп.

— Извинете — отговори бързо жената. — Помислих си…

— Няма нищо — отвърна той. — Объркването ви е напълно разбираемо. Искам да продължите с изработката на пръстена — Хоуп чу отчетливия звук на чек, откъсван от чекова книжка. — Предполагам, че това ще стигне за предплата?

— Напълно — отговори тя.

— От двете му страни да има два идеални диаманта и да е изработен от осемнадесеткаратово злато — гласът на Пейс се поколеба, после омекна. — Сапфирът е като нея, син и блестящ, а диамантите са като мен, студени и твърди — подигравателният му смях опроверга последните думи. — Тя никога няма да го носи, но ще си го задържа, за да ми напомня какво съм загубил.

При тези думи сърцето на Хоуп се разтопи. Вече нямаше друг избор. Тя си пое дълбоко дъх, отвори вратата и влезе в стаята с кутията под мишница. Пейс погледна изненадано първо нея, после пакета.

Хоуп изрече:

— Не си загубил нищо. Всъщност бих казала, че едва сега започваме.

Видя смътно как бижутерката затваря куфарчето си и се измъква тактично. Погледът на Пейс бе прикован в нея. Хоуп усещаше в сърцето си същото привличане — толкова силно, колкото и в деня, в който той я бе чакал пред църквата, за да се оженят. „Мина времето на лъжите — казваха очите му. — Нека си говорим истината.“

В този момент на безмълвно общуване Хоуп най-сетне призна пред себе си това, което винаги бе знаела — че въпреки всичко си принадлежат един на друг. Обичаше Пейс с цялото си сърце и той я обичаше. Всяко нейно чувство, всяко сетиво и нерв бяха съсредоточени върху него. Той заобиколи бавно бюрото и се обърна към нея.

— Сериозно ли говориш?

Не можеше да му се сърди за скептицизма в тъмните му очи.

— Не говоря неща, които не мисля. Това поне вече трябва да си разбрал.

Когато вдигна ръка да погали лицето й, Хоуп видя, че пръстите му потреперват. Гледката я накара да се вкамени и осъзнае с почти заслепяваща яснота колко много означава за Пейс и той за нея. Хвана ръката му, поднесе я към устните си и целуна дланта му. Секунда по-късно той я притегли към себе си.

Можеха само да стоят здраво прегърнати и всеки от тях осъзнаваше ясно, че са били на косъм никога да не изпитат това. Хоуп зарови лице в мекото му кашмирено сако и го сграбчи за реверите. Пейс я притисна до гърдите си, като мълвеше думи на любов и разбирателство. Когато най-сетне вдигна глава и срещна измъчения му поглед, сърцето в гърдите й подскочи.

— Обичам те — каза простичко тя. — Винаги съм те обичала и винаги ще те обичам.

Отначало брадичката му се раздвижи конвулсивно, но след това Пейс кимна.

— Господи, Хоуп, и аз те обичам. Ще можеш ли някога да ми простиш?

— Да ти простя ли? Разбира се, стига да…

— … Не си пъхам носа в бизнеса ти — той вдигна дясната си ръка. — Обещавам. Наистина. Никога вече.

— Никога ли? — тя повдигна вежди и отново целуна дланта му, без да откъсва очи от него. — Никога повече няма да ми помагаш? Дори и когато имам нужда?

— Нали нямаше нужда от хората?

— Точно така — каза тя. — А ти пък си се променил.

Той освободи ръката си и я прегърна нежно.

— Значи и двамата сме лъгали… Все пак има едно нещо, което никога няма да се промени.

Хоуп го притисна с всички сили до себе си, след това се отдръпна и го погледна в очите.

— И кое е то?

— Любовта ми към теб — отвърна той.

Секунда по-късно устните им се сляха. Хоуп се притисна до него, уви ръце около врата му и зарови пръсти в косата му, докато се понасяше във водовъртежа на чувствата си. Когато Пейс най-сетне се отдръпна от нея, тя продължи да се държи здраво за него и да чака светът около нея да се успокои. Как бе могло изобщо да й хрумне, че е в състояние да живее без този мъж? Какво я бе накарало да мисли, че нещо на света може да бъде по-важно от този момент? Устните му отново започнаха да изискват всичко, което бе способна да му даде, и Хоуп се притисна до него с ликуващо сърце.

Секунда по-късно телефонът иззвъня и Пейс се отдръпна стреснато.

— Нека не му обръщаме внимание — промърмори той срещу косата й. — Едва ли е нещо важно.

— Не може да не обръщаш внимание…

— Разбира се, че мога. Само гледай! Секретарят ще приеме обаждането.

Устните му продължиха пътеката си, като целуваха лицето, шията, клепачите й. Хоуп се вслуша в съвета му и се отпусна на крилете на блаженството… докато от секретаря прозвуча един познат глас:

— Чичо Пейс, тук е Бетани. Познай какво! С Дерек току-що избягахме.

Дванадесета глава

Пейс изгледа потресено Хоуп и секунда по-късно удари бутона на секретаря толкова силно, че апаратът излетя от бюрото. Той изрева във висящата слушалка:

— Бетани Корнфелд, какво, по дяволите, каза?

Поразена, Хоуп чу как Бетани се изкикоти.

— Трябваше да го направим, чичо Пейс. Нямаше друг начин. Току-що научихме, че Долорес е подредила на моравата пред „Варго“ цяла редица хеликоптери, за да откарат всички в Париж за закуска на сутринта след сватбата. Колкото повече мислехме за това, толкова по-нелепо ни се струваше. Така че просто избягахме. Намираме се в Лас Вегас.

Пейс погледна учудено Хоуп. Никога досега не го бе виждала да остане безмълвен в някоя ситуация, но този път определено бе изключение.

— Чичо Пейс? Чичо Пейс! Там ли си?

— Да, тук сме — отговори накрая Хоуп. — Чичо ти в момента получава сърдечен удар, но иначе сме тук.

— О, Хоуп… Толкова се радвам, че и ти си там! — Бетани направи пауза и Хоуп чу падането на монети в апарата. — Вслуша ли се в съвета ми?

— Страхувам се, че да — каза Хоуп и се ухили на Пейс, който все още стоеше като ударен от гръм. — И всичко е наред.

— Фантастично — отвърна Бетани. — Знаех си, че така ще стане!

— Все пак имаме един малък проблем, Бетани, скъпа — Хоуп погледна Пейс. Той се беше строполил на стола зад бюрото си и седеше, отворил уста като риба на сухо. — Какво ще правим със сватбата ви? С хеликоптери или без хеликоптери тя е определена за утре или си забравила? Четиристотин души. Вечеря във „Варго“. Два оркестъра — единият ще свири класика, а другият — рок.

— Отмени я!

Хоуп завъртя очи, а Пейс сложи ръка на сърцето си.

— Това е невъзможно. Не става така.

— Разбира се, че става! Бас държа, че ако им звъннеш, те ще…

— Бетани, аз съм сватбеният консултант! Повярвай ми, такива мероприятия не могат да бъдат отменени за двадесет и четири часа.

Последва дълга пауза, след това приглушен разговор от другия край на жицата. Хоуп погледна Пейс. Той беше затворил очи и несъмнено броеше доларите, които щяха да отидат на вятъра. Секунда по-късно Бетани отново се обади:

— Хоуп, имам една идея…

Пейс стоеше в предната част на потъналата в рози градина, търсеше с очи някого сред събралите се гости и въртеше неспокойно с пръсти венчалната халка в джоба си. Златното колелце беше ново и подхождаше на красивия годежен пръстен със сапфир и диаманти, който Хоуп сега носеше. Нямаше търпение да го сложи на пръста й. Той крачеше нетърпеливо напред-назад, като се опитваше да я зърне сред чакащата тълпа.

В едната страна на моравата прозвучаха последните ноти на арфата и гостите се раздвижиха в очакване. Бяха дошли на сватба и сватба щеше да има.

Само че с други младоженци.

Музиката отново започна и всички се обърнаха да погледнат. Първо се появи Долорес Хернандес, чиято буйна червена грива се развяваше от нежния ветрец около езерцето. Беше облечена в блестяща синя рокля, по-подходяща за Бала на скотовъдците. Когато стигна до предната редица гости, тя повдигна несъществуващата си шапка към Пейс. Той се ухили и отвърна по същия начин на поздрава й.

След това се появи Елън. Екзотичната й красота бе несравнима в класическия китайски костюм. Дългата му цепка разкриваше крака, които сякаш нямаха край.

В този момент музиката се усили и Пейс се обърна да види жената, за която беше дошъл.

Хоуп вървеше по пътеката към него. Яркото тексаско слънце огряваше русите й коси и им придаваше сребърен оттенък. Роклята й сякаш бе ушита специално за нея. Тежката коприна падаше съвършено, а корсажът разкриваше нежна кожа и идеална стойка. Високата китайска яка обрамчваше шията й и перличките по нея проблясваха с изящна елегантност. Сърцето на Пейс спря.

Желаеше Хоуп Макалистър. Дори още повече, отколкото преди тринадесет години. И сега тя бе негова.

Прииска му се да изкрещи от радост, да извика на света, че тя ще стане негова жена — негова жена! Само че, докато я гледаше как се приближава към него по червената пътека, остана мълчалив като се опияняваше от красотата й и чувството, че е обичан.

На ушите й висяха нови обици — неговият подарък. Огромните сапфири, които носеше преди, бяха обградени с блестящи диаманти. Нежните сини камъни бяха красиви посвоему, но сега твърдият огън на диамантите блестеше покровителствено около тях. Когато Хоуп се приближи до него, очите им се срещнаха и той усети как светът около него бавно се завърта и спира. Всичко и всички се бяха променили, но някои неща — като любовта — щяха винаги да си останат същите.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.